2021

ISBN 978-966-982-542-1 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Видання підтримано Відділом преси, освіти та культури Посольства США в Україні

Серія «Історія та політика»

Перекладено за виданням:

Goodwin, Doris Kearns. Leadership in Turbulent Times / Doris Kearns Goodwin. — USA : Blithedale Productions Inc., 2018. — 480 p.

Електронна версія створена за виданням:

Ґудвін Д. К.

Г93 Лідерство у буремні часи / Доріс Кірнс ґудвін ; пер. з англ. К. Смаглій. — Х. : Віват, 2021. — 592 с. — (Серія «Історія та політика», ISBN 978-966-942-843-1).

ISBN 978-966-982-271-0 (укр.)

ISBN 978-1-4767-9592-8 (англ.)

Лідерами народжуються чи стають? Звідки беруться амбіції? Як перешкоди впливають на розвиток лідерства? Що сприяє виникненню лідерських якостей, як їх розвинути і що потрібно, аби стати справжнім керманичем? Лідера формує епоха чи це лідер формує епоху?

Такі питання досліджує в цій книжці Доріс Кірнс Ґудвін. В окремих тематичних розділах проаналізовано діяльність чотирьох американських президентів — Авраама Лінкольна, Теодора Рузвельта, Франкліна Рузвельта й Ліндона Джонсона — у контексті історичних обставин і подій, які сформували особливості їхнього лідерства. Авторка розкриває характер кожного президента в розвитку й дає поради щодо ключових моментів у здобутті лідерських якостей.

УДК 82-94

© Blithedale Productions Inc., 2018

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

Присвячую моєму чоловіку, Річарду Ґудвіну, і найкращій людині та найкращому другу — Майклу Ротшильду

Вступ

Авраам Лінкольн, Теодор Рузвельт, Франклін Рузвельт та Ліндон Джонсон — пів століття я вивчала цих чотирьох політиків та їхні епохи. Я прокидалася з ними зранку й думала про них перед сном. Я занурювалася в колекції рукописів, особистих щоденників, листів, усних спогадів, мемуарів, газетних та журнальних архівів, намагаючись відшукати в них ті важливі деталі, що могли посприяти глибшому розумінню цих постатей, їхніх родин, друзів, колег і всього, що складало їхній світ.

Розпочавши роботу над цим дослідженням з лідерства п’ять років тому^1, я вважала, що як авторка чотирьох розлогих монографій про героїв цієї книги, вже знала їх досить добре. Проте, аналізуючи їхні життєві шляхи крізь призму лідерства, я раптом відчула, що відкриваю їх для себе знову. Ставши стрижневою, ефемерна тема лідерства вимагала нових знань. Окрім книг з історії та біографій, я занурилась у вивчення філософії, літератури, бізнесу, політології, компаративістики й несподівано розчинилась у написанні дуже особистісного й емоційного тексту, повернувшись до пошуку відповідей на фундаментальні запитання, які не ставила собі ще з часів навчання в коледжі й університеті.

Лідерами народжуються чи стають? Звідки беруться амбіції? Як перешкоди впливають на розвиток лідерства? Лідера формує його епоха чи лідер формує свою епоху? Як лідери надихають своїх послідовників, дають суспільствам відчуття колективної мети і змісту? Яка різниця між владою, посадою й лідерством? Чи взагалі можливе лідерство без мети, вищої за власні інтереси?

З яким теплом я згадую наші довгі й запальні студентські дебати на ці теми! Ми сперечалися про них не одну ніч, озброєні більше пристрастю, ніж знаннями! Але, направду, щось у цій полеміці влучало в самісіньку душу, глибоко нас зачіпало, відкривало шлях нашому ідеалізму й змушувало замислюватись про шлях, який ми хотіли б пройти. Тепер я розумію, що саме з цих дискусій і почався мій пошук власного покликання як історика.

***

У першій частині книги чотири герої постануть перед нами в період свого першого політичного досвіду. Коли ці двадцятирічні юнаки заповзялися робити собі ім’я в політиці, вони були зовсім не схожі на тих культових високочолих мужів, що увійшли в нашу культуру за добре знаними мармуровими пам’ятниками та портретами на купюрах. Їхні життєві шляхи завжди були хисткі й непевні. Їхні історії — сповнені сум’яття, надій, невдач і страхів. Ми з’ясуємо, яких помилок вони припустилися через брак досвіду, надмірну самовпевненість, недостатню обережність, звичайні прорахунки чи егоїзм, а також проаналізуємо докладені ними зусилля, аби визнати, приховати чи виправити ці помилки. Виклики, які стояли перед ними, не так уже й відрізняються від наших власних.

На вершину політичного лідерства не веде жоден наперед визначений шлях. Теодор Рузвельт і Франклін Рузвельт виросли в надзвичайно привілейованих і багатих родинах. Авраам Лінкольн пройшов крізь безжальні злидні. Ліндон Джонсон зіткнувся з цілою низкою складних життєвих обставин. У них були різні темпераменти, зовнішність і фізичні дані. Кожен з них мав більшу чи меншу дещицю лідерських талантів: розум, енергію, емпатію, дар блискучого промовця, чуття слова й навички доброго письма, уміння спілкуватися з людьми. Однак їх об’єднували неймовірна амбіційність і нестримне бажання досягти успіху. Зрештою, вони зробили себе лідерами завдяки власній наполегливості, важкій праці й невпинному розвитку своїх характерів і вродженої обдарованості.

Усі четверо стали знаними лідерами задовго до того, як обійняли президентську посаду. Наче камінці, що набувають блиску, постійно обертаючись у полірувальному циліндрі, усі четверо засяяли завдяки постійним контактам із широким колом осіб. Своє покликання вони віднайшли в політиці. «Я завжди думав, — писав про загадковий процес самоідентифікації американський філософ Вільям Джеймс^2, — що найкращий спосіб визначити характер людини — це відшукати той особливий ментальний чи духовний стан, у якому вона відчула себе живою й активною в найглибшому та найширшому сенсі. У такі хвилини її внутрішній голос наче промовляє: “ось справжній я!”»3

У другій частині книги ми розглянемо драматичні примхи долі, що перевернули приватне та громадське життя наших героїв. На різних етапах життя кожен з них зіткнувся з обставинами, які докорінно змінили їхні уявлення про себе й поставили під загрозу їхнє майбутнє. Природа цих життєвих нещасть була унікальною для кожного з них: Авраам Лінкольн зазнав нищівного удару по своїй публічній репутації й власній гідності, через що пережив майже суїцидальну депресію; Теодор Рузвельт за один день втратив молоду дружину й матір; Франклін Рузвельт захворів на поліомієліт, який паралізував нижню частину тіла; Ліндон Джонсон програв вибори до Сенату. На перший погляд, аналогія між поразкою на виборах Джонсона і трагічними обставинами, що вдарили по інших, може здатися безглуздою. Проте брак електоральної підтримки Ліндон Джонсон сприйняв не лише як низьку оцінку своєї діяльності, а як заперечення виборцями свого найглибшого «я». Цей програш довгий час негативно впливав на кар’єру Джонсона, аж доки обширний інфаркт та близькість смерті не змусили його шукати нового сенсу буття.

Дослідники розвитку лідерського потенціалу підкреслюють, що наріжним каменем будь-якого лідерського зростання є опірність, тобто спроможність лишатися цілеспрямованим у ситуації фрустрації. У такі моменти відповіді на життєві невдачі важать значно більше за самі невдачі, власне, як і спроможність лідерів зібратися на силі й вийти сильнішими з усіх складних обставин, що спочатку створили їм певні перешкоди, та згодом допомогли загартувати і сформувати їхнє лідерство.

У третій частині ми дослідимо перебування чотирьох діячів у Білому домі. У цей період найповнішого розквіту свого лідерського потенціалу, керовані почуттям моральної відповідальності, вони мобілізували всі свої таланти й спрямували амбіції на створення нових можливостей і кращих умов життя для інших. Конкретні історії проілюструють їхнє лідерство й допоможуть знайти відповідь на запитання: це лідери формують епоху чи епоха формує лідерів?

«Без війни, — розмірковував Теодор Рузвельт, — не з’являться великі генерали; без значних подій не постануть великі державники; якби Лінкольн жив у мирні часи, ніхто б сьогодні про нього не згадав».4 Рузвельтові суперечливі оцінки все ж співзвучні поглядам інших людей на історію Америки. «Сильні характери формуються не у спокої розміреного життя чи в тихій гавані на відпочинку, — писала під час Американської революції Абіґейл Адамс^5 своєму синові Джону Квінсі Адамсу^6, нагадуючи, що «рішучість розуму формується в процесі боротьби з викликами. Найскладніші обставини пробуджують найвищі чесноти»7.

Усі герої цієї книги стикалися з такими «найскладнішими обставинами». Усі вони обійняли державні посади в момент невизначеного майбутнього та нечуваних викликів. Авраам Лінкольн став президентом у час найбільшої руїни в американській історії. Франклін Рузвельт мав долати глибоку невпевненість у силі демократичних інститутів американської держави та її здатності вижити економічно. Теодор Рузвельт і Ліндон Джонсон не мали справи з національною кризою рівня відокремлення територій чи руйнівної економічної депресії, проте вони стали президентами після віроломних убивств, які в насильницький спосіб перервали традицію демократичної передачі влади і дали поштовх сейсмічним хвилям, що розхитали човен громадського порядку.

Звичайно, епоха політичного діяча значно впливає на його можливості проявити лідерство. Однак лідер має бути готовим скористатись цими можливостями у будь-який сприятливий момент. Професійний досвід, сильні риси характеру або стиль керівництва того чи іншого діяча можуть краще пасувати різним історичним контекстам. Темперамент президента Джеймса Б’юкенена не дозволив йому подолати наростаючу кризу, пов’язану з рабовласництвом, — братися до її розв’язання випало Авраамові Лінкольну. Президент Вільям Мак-Кінлі пройшов крізь ті ж буремні часи, що й Теодор Рузвельт, однак напередодні промислової революції не зміг відчути її прихованих загроз. Негнучке мислення Герберта Гувера не дозволило йому подолати наростаючу економічну депресію, адже йому бракувало креативності та неосяжного експериментаторства, які були у Франкліна Рузвельта. Президент Джон Кеннеді не мав тих незрівнянних навичок законодавчої роботи та здатності сфокусуватися на меті, завдяки яким Ліндон Джонсон розв’язав ключову проблему своєї доби — захист громадянських прав афроамериканців.

«Рідко коли особистість так пасувала вимогам часу»8, — підсумував філософ Ральф Волдо Емерсон^9 під час поминальної промови по Авраамові Лінкольну в Першій парафіяльній церкві у Конкорді, штат Массачусетс. Ніхто не зміг би знайти кращого дороговказу в найтемніші дні Громадянської війни. Лідера милосердного й безжального, впевненого і скромного, терплячого й наполегливого, вправного посередника між різними політичними фракціями, який умів і майстерно піднімати наш дух, і знаходити потрібні слова, щоб переконливо, зрозуміло й натхненно пояснити важливість подальшої боротьби. Однак те саме можна було б сказати й про Теодора Рузвельта, чиї сміливість і бойовий характер чудово надавались до завдання мобілізації країни та преси для боротьби з монополіями та соціальною нерівністю епохи промислової революції. Ми могли б сказати це і про Франкліна Рузвельта, чиї впевненість та непереборний оптимізм підтримували віру і надію американців упродовж Великої депресії та під час Другої світової війни. Ці ж слова пасують і Ліндону Джонсону, чиє південне коріння та віртуозна майстерність законодавця сприяли завершенню боротьби за громадянські права, а відтак допомогли назавжди змінити політичне обличчя країни.

Чотири тематичні дослідження покажуть цих дуже різних політиків у дії та в контексті подій, що мали вирішальне значення для їхніх часів та їхнього президентства. Детально аналізуючи ці чотири постаті, ми продемонструємо відповідність їхніх лідерських стилів історичним обставинам, що пасували одне одному, наче ключі до замка. Однакових ключів не існує — у кожного з них своя різьба. Немає універсальних законів лідерства, як і немає єдиного магічного ключа, здатного відімкнути будь-який замок. Проте аналіз лідерства в певному історичному контексті дозволяє побачити деякі спільні риси і пролити світло на його природу.

***

Без сумніву, перші три герої цього дослідження — Авраам Лінкольн, Теодор Рузвельт і Франклін Рузвельт — були найвидатнішими президентами Америки. Попри деякі хибні рішення й помилкові судження всі вони посіли чільне місце у національній пам’яті.

З Ліндоном Джонсоном ситуація складніша. Я мала сумніви щодо його місця в історії ще відтоді, як у свої двадцять чотири почала працювати з ним як учасниця стипендіальної програми Білого дому^10. Цікаво, що мене ледь безцеремонно не викинули з програми ще до її початку. Як і багато молодих представників мого покоління, я була активною учасницею руху проти війни у В’єтнамі. За кілька місяців до мого добору на програму ми з однокурсницею написали статтю, де закликали кандидата від третьої партії висунути свою кандидатуру на президентських виборах 1968 року і скласти конкуренцію Ліндону Джонсону. Часопис «Нова республіка» надрукував нашу статтю за кілька днів після мого зарахування на програму. Я була впевнена, що мене позбавлять права на участь, але президент Джонсон сказав: «Привезіть її сюди, і, якщо за рік я не зможу її переконати, це не вдасться нікому!» По завершенні стипендіальної програми я залишилася працювати в Білому домі, а коли термін президентства Джонсона добіг кінця, поїхала на їхнє сімейне ранчо у Техасі допомогти йому з мемуарами.

Хоча рішення президента Джонсона щодо воєнних дій у В’єтнамі залишається плямою на його президентській спадщині, з роками стає дедалі очевиднішим, що його лідерство під час боротьби за громадянські права та його політика «Великого суспільства»11 витримали випробування часом.

***

Ліндона Джонсона обрали до Конгресу завдяки політичній підтримці Франкліна Рузвельта. Джонсон споглядав на свого «політичного батька» в Овальному кабінеті, адже портрет Рузвельта висів навпроти його робочого столу. Своєю ініціативою «Великого суспільства» Джонсон намагався перевершити результати рузвельтівської політики «Нового курсу»12. Сам Франклін Рузвельт у молодості мріяв продовжити справу Теодора Рузвельта. Для останнього найбільшим героєм був Авраам Лінкольн. У нього Теодор Рузвельт із самого дитинства вчився терплячості й милосердя і сповідував ці принципи усе життя. Для Авраама Лінкольна ідеалом був Джордж Вашингтон — саме про нього він думав, прощаючись зі своєю домівкою в 1861 році. Полишаючи штат Іллінойс, Лінкольн наснажувався прикладом першого президента і брався розв’язувати завдання, «більше за ті задачі, що стояли перед Вашингтоном»13. Якщо Джордж Вашингтон був батьком країни, то за близькістю характеру та відданістю ідеалам Авраам Лінкольн був його найкращим сином. Ці чотири діячі належать до однієї традиції, єдиного родоводу лідерства, що простягнувся крізь усю історію Америки.

Сподіваюся, ці приклади лідерства в час змін та невизначеності будуть для вас повчальними та надихаючими. Герої цієї книги встановили стандарт і високо підняли планку для всіх нас. Вони вчилися один в одного, а ми будемо вчитися в них, щоб на основі їхнього досвіду краще зрозуміти виклики нашої доби. Лідерство не існує у вакуумі. Воно є рухом в обох напрямках. «Я був лише інструментом, — підкреслював Лінкольн з притаманними йому безпретензійністю та скромністю. — Усю роботу виконали громадяни й армія, які виступили проти рабовласництва».14 Цей прогресивний рух проклав шлях «Кодексу чесної конкуренції»15 Теодора Рузвельта, а рух за громадянські права запалив праведний і прагматичний громадянський активізм, що уможливив політику «Великого суспільства». Жоден інший політик не вмів говорити з громадянами й чути їхні голоси настільки проникливо, як це вдавалося Франклінові Рузвельту. Він буквально всотував людські історії, дослухався до своїх виборців і роками безперервно спілкувався з ними.

«Неможливо програти, маючи підтримку суспільства, — казав Авраам Лінкольн, — без неї не ступиш і кроку».16 Такий лідер нерозривно пов’язаний з народом. Таке лідерство є дзеркалом, у якому громадяни бачать своє колективне відображення.

I. Амбіція та визнання лідерства

Розділ 1. Авраам: «Кажуть, кожен має свою амбіцію»

Коли 9 березня 1832 року Авраам Лінкольн оголосив про намір балотуватися до Законодавчих зборів штату Іллінойс, йому було лише двадцять три. Прикордонний штат ще не мав добре розвиненої партійної системи, тож кандидатів не висували. Охочі балотуватися писали оголошення від руки, зазначали в них свої прізвища й описували свої політичні погляди.

Звернення до виборців Лінкольн розпочав словами: «Кажуть, кожен має свою амбіцію. Понад усе я прагну заслужити повагу співгромадян і робитиму все для того, щоб виявитися гідним її. Якого успіху я досягну на шляху до реалізації цієї мети, покаже час. Я молодий і багатьом із вас невідомий»17.

Амбітна молодь ХІХ століття часто розглядала можливість особистого розвитку через політичну діяльність. Амбіційність була стрижневою рисою Лінкольна, однак від самого початку кар’єри його честолюбство мало дві складові. Лінкольн жив не просто для себе, він жив заради людей, яких сподівався повести за собою. Він прагнув бути гідним поваги в їхніх очах. Відчуття громадського обов’язку керувало його устремліннями та визначало найбільшу мрію його життя — здійснити щось вагоме й варте постійної шани своїх співгромадян.

Він просив виборців дати йому шанс довести, що він дійсно вартий їхньої довіри: «Я народився й досі належу до найскромніших прошарків суспільства. У мене немає багатих або відомих покровителів, які могли б мене рекомендувати. Я зазнав багато розчарувань, тож, якщо добрі люди в своїй мудрості вважатимуть за краще не голосувати за мене, я не дуже засмучуся»18.

Звідки ж проросла ця амбіція і це, як писав один з його друзів, «тверде переконання», що він «народжений здійснити те, що інші вважали неможливим чи навіть недосяжним»19?

Коли пізніше Лінкольна просили розповісти про перші роки своєї кар’єри, він відповідав, що їх можна було б описати «одним реченням: короткі нескладні історії про якогось сіромаху»20. Його батько Томас так і не навчився читати, а на письмі, як згадував Лінкольн, лише те й умів, що «незграбно нашкрябати своє ім’я»21. Постійно перебуваючи в лещатах безпросвітної бідності, Томас обробляв малородючі земельні ділянки і часто переїжджав з села в село у штатах Кентукі, Індіана та Іллінойс. Про матір Лінкольна Ненсі Хенкс залишилося дуже мало відомостей, але ті, хто її знав, погоджувалися, що «у всіх питаннях вона була на голову вища за чоловіка»22. Казали, що вона була «кмітлива і вправна»23, наділена доброю пам’яттю та жвавим розумом. «Те, ким я став та ким ще сподіваюся стати, я взяв від своєї матері»24, — писав пізніше Лінкольн.

Коли Авраамові виповнилося дев’ять, Ненсі Хенкс померла від так званої «молочної недуги»25 — хвороби, яка передавалась людям від корів, що з’їли отруйні рослини. Поховавши дружину, Томас на сім місяців залишив малого сина та дванадцятирічну доньку Сару і поїхав до Кентукі шукати собі нову супутницю життя. Лінкольн писав, що вони з сестрою жили самі у «дикій природі»26, у жахливій місцині, «де рик пантери всіх страшив, ведмеді чатували кабанів»27. Приїхавши разом із Томасом, нова мачуха — Сара Буш — побачила «здичавілих, обдертих та брудних»28 дітей, що жили, як звірі. Її вразила хатинка без підлоги і навіть без дверей. Усередині майже не було меблів, лише кілька простирадл і жодного ліжка. Невдовзі працьовита Сара облаштувала «затишний і комфортний»29 дім із тих речей, що привезла з собою на підводах. Поклали підлогу, повісили двері, вставили вікна, а дітям справили одяг. Як серед усіх цих лихоліть та спустошення могли прокинутися такі високі амбіції та візіонерська віра в те, що саме йому, Лінкольну, доля приготувала здійснити великі й добрі справи?

Авраамове честолюбство розвинулося через раннє усвідомлення власної обдарованості, надзвичайних розумових здібностей, логіки й допитливості. Він навчився читати й писати в сім років у початковій сільській школі в штаті Кентукі. Однокласники згадували, що Лінкольн навчався швидше і краще за інших учнів. Хоч відвідував школу нерегулярно, бо ж мусив допомагати батькові з обробкою бідних фермерських угідь, він все одно залишався найкращим учнем. «Авраам був найосвіченішим хлопчиком серед нас, неуків»30, — згадував один із його однокласників. «За нетривалий час перебування у школі він сформував у собі впевненість людини, яка ніколи не знала рівного собі за інтелектом»31, — писав біограф Девід Герберт Дональд. Так і почала формуватися його віра в те, що одного дня він зможе сповна скористатися своїми талантами.

У старих як світ суперечках про те, народжуються лідерами чи стають, пам’ять, тобто легкість, з якою розум здатен зберігати інформацію, вважається вродженим даром. Як згадували друзі Лінкольна, з перших днів у школі його вирізняла «найкраща»32, феноменальна та «неймовірно містка»33 пам’ять. За словами одного з товаришів, Авраамів «подиву гідний» розум справляв «незабутнє враження»34. Лінкольн вважав, що це не так. Він переконував: те, що іншим здавалося природним даром, далося йому важкою працею. «Я вчуся повільно, — пояснював він, — і повільно забуваю вивчене. Мій розум як сталь — на ній важко писати, але стерти закарбоване — майже неможливо»35. Мачуха, котра полюбила Авраама, як власного сина, згадувала трудомісткий процес, що дозволяв йому тримати знання в голові. «Коли він натрапляв на якусь оригінальну думку, а під рукою не було паперу, то спочатку записував текст на дошці й не стирав, аж доки не знайде, на чому писати. Потім клав текст на папір і тримав його у своєму альбомі для записів, щоб не загубити»36.

Хоча його інтелект не був ані швидким, ані гнучким, юний Лінкольн мав виняткові здібності логічного мислення, обробки інформації, безмежну допитливість, пристрасне та непереборне бажання зрозуміти значення всього почутого, прочитаного та завченого. «Ще дитиною, — розповідав Лінкольн, — я страшенно дратувався, коли хтось казав мені, що я чогось не зрозумію. Здається, лише ця річ мене дратувала все життя». Коли він починав «гнатися за думкою», то не міг спати, аж доки не «вполює» її. Навіть дійшовши до суті, не міг заспокоїтися, доки не «визначить західні, східні, південні та північні кордони» питання^37.

Із раннього дитинства Авраам проявляв ключові якості, необхідні для успіху в будь-якій справі, — мотивацію та силу волі до максимального розвитку своїх вроджених талантів. «Амбіції цього юнака були на голову вищі за наші, — згадував його друг дитинства Натаніель Грігсбі. — Поки ми гралися, він читав і перечитував свої книжки»38. Ледь навчившись писати друковані літери, він так захопився, що почав креслити «літери, слова та речення будь-яким підручним матеріалом: шкрябав їх вугіллям, мережив на пилюці, малював по піску чи снігу — де лише можна було провести лінію»39. Так він невдовзі став «найкращим писакою на селі»40.

Авраам постійно ділився знаннями зі своїми однолітками і таким чином швидко став їхнім «керманичем та лідером»41. Одна дівчина згадувала, як старанно він намагався пояснити їй рух небесних тіл, терпляче доводячи, що, це не Місяць сідає, як їй здається, а Земля обертається навколо своєї осі^42. «Коли він з’являвся у компанії, — розповідав інший товариш, — хлопці обсідали його з усіх боків, щоб послухати різні бувальщини»43. «Складні для розуміння речі» Авраам пояснював по-доброму, грайливо, дотепно й мудро «на основі простих історій чи малюнків»44. Йому майже завжди вдавалося пояснити будь-які явища на простих прикладах і пробудити в уяві слухачів чіткі картини того, про що говорив. З раннього дитинства хлопець зрозумів значення конкретних прикладів і важливість історій як найкращих освітніх інструментів.

Мистецтво оповіді Лінкольн частково опанував, спостерігаючи за батьком. Томас Лінкольн, попри свою неосвіченість, був великим дотепником, майстром пародії й мав добру пам’ять на різні анекдоти. Вечорами Томас часто гомонів із фермерами, теслями, мандрівними крамарями, які проходили повз давній Камберленд Трейл. Малий Лінкольн зачаровано сидів у кутку. Наслухавшись за вечір дорослих розмов, він «міг довго гуляти вночі»45, намагаючись втямити їхній зміст. Авраамів інтерес підігрівався ще й бажанням розважити друзів, переповідаючи їм наступного дня свою трохи спрощену й жартівливу версію загадкового життя дорослих.

Цей малий просто розквітав, коли стояв на пеньку чи колоді й тримав на собі увагу вдячної авдиторії, вправно додаючи барв своїй оповіді та шліфуючи навички оратора. Як пригадував один із родичів, у десять років Авраам уже міг імітувати «стиль і тон» мандрівних священників-баптистів, які час від часу з’являлися в цьому районі^46. На радість друзям він навчився майже дослівно відтворювати їхні гучні проповіді, ще й підсилював враження жестами та кивками для кращого емоційного ефекту. Пізніше, у старшому віці, Лінкольн знаходив додатковий матеріал для своїх історій у найближчому залі суду миль за п’ятнадцять від села. Він ходив туди пішки, слухав судові розгляди кримінальних справ, опротестованих ділових контрактів та заповітів, а потім переповідав усі ці сюжети у найпікантніших деталях^47.

Іноді його оповідання несли мораль, як «Байки Езопа» — одна з його улюблених книжок, — та переважно це були якісь смішні історії, десь почуті й переказані ним у ролях. Коли Лінкольн розповідав жарт, його обличчя, що завжди мало трохи сумовитий вираз, раптом змінювалося й оживало від «переможної посмішки»48. А завершивши історію, він заходився таким веселим сміхом, що годі було втриматися й не зареготати разом з ним.

Проте дар гумориста Лінкольн використовував не лише для добрих жартів. Хлопець швидко навчився користуватись ним для приборкання своїх найдошкульніших та глузливих візаві. Один із ранніх прикладів — історія з Йосею Крайфордом, який позичив Лінкольну книгу Парсона Веймза «Життя Вашингтона»49. Коли книгу підмочив проливний дощ, Крайфорд зажадав від Лінкольна відшкодувати вартість пошкодженого майна двома днями праці на кукурудзяній плантації. Авраамові це здалося несправедливим, але він став до праці й збирав кукурудзу, аж доки на полі «не лишилися стирчати самі голі стебла»50. Та згодом він написав в’їдливого віршика, у якому висміяв Крайфорда за здоровенний потворний ніс, розважаючи друзів часто повторюваним рефреном «Йося шнобель прочищав»51.

Авраам пустував зі своїми малими друзями, але водночас міг бути їхнім найзатятішим супротивником, готовим радше зустріти фронду, ніж поступитися власними уявленнями про добро і зло. Як згадував один із однокласників, хлопці з їхньої околиці любили грати: ловили черепах, клали їм на панцир розпечене вугілля й дивилися, як тваринки згортаються. Ейб^52 не просто сказав, що «це неправильно», а й написав короткий твір проти «насильства над тваринами»53. Лінкольн також не відчував потреби брати участь у полюваннях — жорстокій культурі, що вчила дітей стріляти у птахів і тварин задля розваги чи виживання. Якось у вісім років Авраам підстрелив дику індичку з рушниці свого батька, але потім уже ніколи «не натискав на курок у будь-якій грі»54.

Така поведінка не була моральним позерством. Із раннього дитинства Авраам був дуже емпатичним, здатним поставити себе на місце інших людей, уявити їхні ситуації та зрозуміти їхні почуття. Одного зимового вечора, як згадує його друг, вони з Авраамом йшли додому, аж раптом побачили когось у калюжі. «Це був п’яний як чіп чоловік», що майже «зовсім замерз»55. Авраам його підняв, притяг до братового будинку й розклав багаття, щоб той відігрівся. Іншим разом Лінкольн ішов із групою друзів. Діти побачили свиню, що застрягла в трясовині, і пройшли повз. Відійшовши вже з пів милі, Лінкольн раптом зупинився і змусив дітей повернутися, щоб урятувати свиню. Вертаючись думкою до нещасної тварини, він не міг миритися з болем у серці від її страждань^56.

Авторитету серед однолітків також додавали Лінкольнова міцна статура й фізична сила. З раннього віку він був атлетичнішим за більшість хлопців у своєму селі й завжди готовим «їх перегнати, переграти, перестрибати або перебороти»57. Як казав один з очевидців, юний Лінкольн міг «підняти вагу, що була під силу трьом дорослим чоловікам»58. Наділений надзвичайною міццю, він також мав добре здоров’я. Родичі згадують, що він ніколи не хворів. Фізична форма Лінкольна мала й інший бік медалі, адже з восьми років і аж до двадцяти одного він мав працювати разом із батьком у полі — махати сокирою, валити дерева, викорчовувати пні, ставити паркани, обробляти ріллю й вирощувати врожай. Батько вважав, що «доброго мужчину» роблять кістки та м’язи, а сидіти в школі — то лише гаяти час і приносити «подвійні збитки»59. У сільській місцевості існували тільки платні школи, тому освіта малих вимагала від батьків коштів, ще й не давала можливості залучити дітей до фізичної праці на господарстві. Тож формальна освіта Лінкольна обірвалася у віці дев’яти-десяти років.

Без батьківської підтримки Авраам мусив займатися самоосвітою — проявляти ініціативу, самотужки знаходити книжки, вирішувати, які знання здобувати і бути вчителем самому собі. Він не чекав манни небесної, він діяв. Знайти літературу було майже неможливо. Родичі й сусіди пригадують, як Лінкольн оббігав усю околицю, щоб позичити книжок і прочитати кожну, якої «торкнувся рукою»60. Книжка була його найкращим другом. Кожна хвилина перепочинку, кожна зупинка в кінці довгої ріллі, щоб дати спочинок коню, була для нього можливістю почитати сторінку-дві з «Подорожі Пілігрима»61 або «Байок Езопа».

Хтось із лідерів вчиться пишучи, хтось читаючи, хтось слухаючи. Лінкольн надавав перевагу читанню вголос у присутності інших. «Коли я читаю вголос, — пізніше пояснював він, — два органи чуттів допомагають мені краще зрозуміти думку: спочатку я бачу те, що читаю, а потім і чую прочитане і так краще запам’ятовую»62. З дитинства він добре відчував музикальність і ритм поезії й прози; читав довгі вірші напам’ять та повторював великі уривки з тексту. Коли наставав час повертати позичені книжки, він лишав їх собі. Саме література й історія підштовхували малого Лінкольна, на той час уже свідомого своїх сил і можливостей, замислитись про шляхи розширення горизонтів та виходу за межі доступного його родині й сусідам.

Коли батько знаходив Авраама в полі за читанням, або, ще гірше, за відволіканням інших робітників якимись байками чи уривками з книжок, він з люттю зупиняв виставу й вимагав ставати до роботи. Іноді він навіть нищив книжки або поров сина за недбале ставлення до своїх обов’язків. Для Томаса хронічне читання Авраама було майже злочином, ознакою лінощів. Він вважав, що, захоплюючись навчанням, син зраджує самому собі^63. «Я намагався зупинити це, та коли він візьме щось у голову, то вже не виб’єш», — жалівся Томас другові^64.

Коли напруга у стосунках між батьком і сином ставала нестерпною, а прірва між високими устремліннями й навколишньою реальністю — нездоланною, Лінкольн впадав у глибокий сум, ставав усе більш задумливим і меланхолійним. «Коли він ішов, смуток наче сочився з нього краплинами»65, — пригадував молодший партнер Лінкольна, юрист Вільям Герндон^66. Маємо десятки інших схожих спостережень. Авраамів друг, Генрі Клей Вітні, говорив, що «жодна риса його характеру не була такою виразною, як меланхолія»67. Та якщо смуток і був частиною його «я», такою ж частиною був і життєствердний гумор, талант бачити в житті смішне й безглузде, а відтак і долати відчай та гартувати волю. Друзі вважали, що хист оповідача і почуття гумору «як повітря»68 були потрібні Авраамові для «подолання смутку»69.

Урешті-решт, нескінченні непорозуміння й натягнуті відносини з батьком не зменшили, а лише посилили амбіції юного Лінкольна. Рік за роком він гнув свою лінію попри всі наполягання батька. Приборкував свої негативні емоції, проявляв силу волі, поступово вивчав одну дисципліну за іншою і так зміцнив свою віру у власні сили й можливості. Як казала його сестра Софі Хенкс, він поступово починав вірити в те, що «кимось стане»70. Хтось із дослідників називає це «баченням альтернативного майбутнього»71. Сам Лінкольн одного разу сказав сусідові, що не збирається «порпатися в землі, лущити кукурудзу, ставити паркани і таке інше. Я вчитимуся і готуватимусь, а шанс не забариться»72.

***

Шанс з’явився, коли Авраамові виповнився двадцять один рік. Повноліття звільнило Лінкольна від напівкріпацького життя в батьківському домі. «Не маючи жодних перспектив покращення ситуації, допоки його життя перепліталося з життям батька», Лінкольн, за його ж словами, «спробував вирватися в ширший світ»73. Закинувши на плечі торбину зі скромним майном, він рушив на захід і пройшов пішки понад сто миль до Нью-Сейлема. Там йому пообіцяли роботу клерка і бухгалтера в магазині. Нове метушливе містечко Нью-Сейлем виросло на річці Сангамон завдяки об’єкту своєї гордості — млину, який постачав значну кількість «продуктів, борошна та пиломатеріалів»74 у різні куточки країни. Поселення на кілька сотень мешканців складалося з п’ятнадцяти дерев’яних будинків, шинку, церкви, кузні, школи й магазину продуктових і промислових товарів^75.

Жителям Нью-Сейлема високий молодий чужинець здався дивним і несимпатичним. «Простакуватий і незграбний»76, із засмаглою й грубою шкірою, великими вухами, високими вилицями, чорним, як смола, волоссям, він одягався, «наче посміховисько. Його довгі руки стирчали з рукавів пальта», а з-під штанів, «які пасували б чоловікові меншого зросту, визирали шкарпетки»77.

Незважаючи на такий неприємний початок Лінкольнові швидко вдалося добре зарекомендувати себе серед місцевих мешканців — уже за вісім місяців вони намовляли його взяти участь у виборах до місцевих Законодавчих зборів! Один з місцевих пояснював це тим, що Лінкольн був «відкритий, відвертий, люб’язний і чесний», тому «всі його любили»78. Він допомагав подорожнім витягати екіпажі з багнюки; пропонував допомогу з рубкою деревини для вікон; був завжди готовий підтримати «невимушено і ненав’язливо»79. Майже всі, хто спілкувався з Лінкольном у маленькій спільноті, говорили про його доброту, щедрість, розум, гумор, скромність і дивовижний cамобутній характер. Саме розказані мешканцями Нью-Сейлема історії, а не багата на вигадки міфотворчість часів президентства Лінкольна і складають автентичний портрет цієї виняткової людини.

Лінкольнова робота клерком у нью-сейлемській крамниці стала ідеальним трампліном для подальшої політичної кар’єри. Магазин продуктових і промислових товарів був унікальним місцем на кордоні штату. Цей сільський магазин універсальних товарів не лише торгував продуктами, інструментами, костюмами й капелюшками. Він був «центром інтелектуального і світського спілкування», де місцеві збиралися почитати газету, обговорити спортивні змагання, а найперше — посперечатися про політику, бо часи були такі, що політикою цікавилися майже всі^80. Фермерам, які долали п’ятдесят миль, щоб намолоти борошна в місцевому млині, магазин пропонував відпочинок, останні новини і плітки^81.

Як згадував колега-клерк, за кілька тижнів Лінкольнові комунікабельність і багата колекція смішних історій, що лилися, наче пісня з грудей, перетворили його на «центр суспільної уваги»82. Місцеві мешканці вважали його «одним з найкращих клерків», якого їм доводилось бачити. «Лінкольн був уважним до їхніх потреб, — пригадував один місцевий житель, — був чуйним та уважним до своїх клієнтів і друзів, завжди ставився до них дуже приязно»83. Водночас мешканців Нью-Сейлема глибоко вражало його нестримне бажання вчитися^84. Біля каси завжди лежав томик поезії чи збірка прози, він читав їх у хвилини затишшя в крамниці. Коли розмова заходила про політику, Лінкольн завжди виявляв добру поінформованість про останні новини. Очевидно, це був не просто собі клерк! Тутешні родини цінували його за здатність до рефлексії, м’якість та розсудливість. Вони бажали йому успіху. Вони хотіли допомогти йому зростати. Вони позичали йому книжки. Сільський бондар «розпалював у каміні вогнище з тирси»85, яке давало яскраве світло, на випадок якщо Лінкольн зайде почитати ввечері.

«Лінкольн ніколи не боявся визнати, що чогось не знає, — пригадував один із друзів, — хай яким неуком міг при цьому здаватися»86. Якось він сказав шкільному вчителеві, що раніше не вчив граматики і хотів би її опанувати. Той погодився, що не завадило б, особливо для майбутніх публічних виступів. У Нью-Сейлемі такого підручника не було, але вчитель підказав, що його мають в одному домі за шість миль від містечка. Лінкольн одразу встав з-за столу й рушив пішки шукати ту книжку. Повернувшись із заповітною «Англійською граматикою» авторства Кіркхема, мерщій засів за складні правила побудови речень і вживання прислівників з прикметниками^87. Він важко працював над виробленням власного простого і стриманого письмового й усного стилю, з короткими, чіткими і «зрозумілими всім верствам»88 реченнями.

***

Лінкольнове оголошення про участь у виборах до місцевих Законодавчих зборів складалося з двох тисяч слів. Очевидно, він добре попрацював над текстом, намагаючись пояснити виборцям свої погляди на питання публічної політики й дещо повідомити їм про себе і свій характер. Він балотувався від партії вігів^89, хоча округ складався переважно з прибічників партії демократів. Лінкольн відстоював чотири позиції: створення національного банку, протекціоністські тарифи, державну підтримку місцевих інфраструктурних проєктів та розширення системи безкоштовної державної освіти. Члени Законодавчих зборів майже не мали впливу на питання національного банку та високих тарифів. Підтримка ж державної освіти та інфраструктурних проєктів задля покращення стану доріг, річок, портів, залізниць традиційно входила до політичної платформи вігів. Але ці питання також належали до переліку нагальних потреб, що турбували самого Лінкольна та членів його маленької громади.

Річка Сангамон забезпечувала все економічне життя Нью-Сейлема: місцеві мешканці постачали нею свої врожаї на ринки та одержували потрібні товари. Без подолання перешкод, що заважали розвитку судноплавства і навігації, без розчищення каналів від дрейфуючої деревини Нью-Сейлем ніколи не став би повноцінним поселенням. Лінкольн на власні очі побачив це за рік до виборів, плаваючи човном-плоскодонкою. Цей досвід зробив його впевненим та поінформованим у питаннях, які тісно перепліталися з його політичною метою. Покращення стану річок і доріг, а також урядові асигнації на підтримку економічного розвитку привели б до процвітання сотень маленьких селищ на зразок Нью-Сейлема. «Якщо мене оберуть, — обіцяв Лінкольн, — я підтримуватиму» ухвалення будь-яких законів на користь розбудови надійних доріг та використання річок для судноплавства й навігації заради підтримки «найбідніших і густонаселених» громад^90.

Що ж до освіти, він заявляв: «Вважаю її найважливішим з усіх питань, якими ми маємо опікуватися як громадяни». Він прагнув, аби кожен вивчав історію своєї країни, міг «оцінити переваги вільних інституцій»91, шанував літературу та Святе Письмо. Лінкольн писав про освіту з пристрастю юнака, який доклав безмежних зусиль для самоосвіти в надії побудувати місток між «найскромнішими прошарками суспільства»92 та своїми мріями про гідне майбуття. Освіта, якої він продовжував прагнути для себе, мала бути доступною для кожної людини.

Під час цієї першої спроби увійти в політику Лінкольн також обіцяв бути «готовим визнати помилки»93, якщо пізніше з’ясується, що його погляди з будь-якого питання були хибними. Цим зобов’язанням Лінкольн із самого початку проявив рису, яка характеризуватиме його лідерство до кінця життя, — готовність визнавати помилки та робити з них висновки.

Запропонований Лінкольном пакт — його гарантії невпинно працювати заради людей в обмін на їхню підтримку — був його клятвою. Голосування та вибори — це демонстрація прихильності та довіри. Від початку політичної кар’єри Лінкольн дбав не про славу та визнання для себе; понад усе він думав про інтереси виборців.

Зовсім не певний у перемозі, Лінкольн водночас не боявся невдачі. Як він зазначив у передвиборчій програмі, програш не надто б його засмутив, адже він уже «зазнав багато розчарувань». Проте він також попередив, що «лише з п’ятого чи шостого» програшу вважатиме цей результат «ганьбою» і «припинить спроби»94. Тож разом із сумнівами в успішній реалізації своїх амбіцій він обіцяв долати перешкоди.

***

Щойно розпочавши виборчу кампанію, Лінкольн подався волонтером до місцевої поліції Іллінойсу боротися з індіанськими племенами сауків і фоксів^95 у так званій «війні чорного яструба»96. Коли його обрали капітаном роти, він дуже здивувався. В одному з газетних інтерв’ю за місяць після номінації на пост президента Лінкольн згадував, що жоден «життєвий успіх» не був йому «більшим задоволенням»97.

Після повернення до Нью-Сейлема по трьох місяцях служби Авраам мав лише чотири тижні на кампанію перед серпневими виборами. Подорожуючи верхи безлюдним округом площею завбільшки з Род-Айленд^98, Лінкольн виступав у сільських крамницях і на маленьких площах. У суботні дні разом з іншими кандидатами він відвідував найбільші містечка. Фермери приїздили у міста і збиралися на базарах і торжищах, щоб «продати товар, купити сировину, побачитися із сусідами та дізнатися новини»99. Виступи кандидатів починалися з пізнього зранку й закінчувалися вже як сонце сідало. Кожен кандидат брав слово. Лінкольн, як згадує один із учасників, «не йшов торованим шляхом»100. Він говорив відверто, а аргументи ілюстрував прикладами з власних спостережень за «всіма верствами суспільства»101 й аналізу повсякденного життя жінок та чоловіків. Часом його мова і жести здавались дивними, але, почувши, що він говорить, слухачі вже не забували «ні аргументів, ні самого виступу, ні промовця»102.

Коли порахували голоси, Лінкольн дізнався, що програв вибори. Проте, як згадував друг, невдача «не підточила його надії й не зашкодила амбіціям»103. Навпаки, усвідомлення, що в рідному Нью-Сейлемі його підтримали двісті сімдесят сім виборців з трьохсот, додало йому сил. Після виборів, щоб заробити на хліб і «тримати душу й тіло разом»104, Лінкольн працював на кількох роботах — був головним поштарем у Нью-Сейлемі, а потім опанував принципи геометрії і тригонометрії, навчився обмірювати земельні наділи і був призначений заступником землеміра округу Сангамон. Ця посада дозволяла йому подорожувати від села до села. Один знайомий згадував, що Авраамова слава оповідача бігла поперед нього так швидко, що варто було йому з’явитися в якомусь селі, як «звідусіль прибігали чоловіки і хлопці й були готові носити за ним кріплення, підвозити кілки та маркувати дерева, тільки б мати можливість послухати Лінкольнові чудернацькі історії й жарти»105.

У 1834 році вже двадцятип’ятирічний Лінкольн знову взяв участь у виборах до місцевих Законодавчих зборів, діючи згідно з власною напівсерйозною-напівжартівливою обіцянкою відступити тільки після шостої спроби. І знову він об’їздив верхи весь округ, знову виголошував промови, тиснув руки, вітався і брав участь у місцевих заходах. Якось, зустрівши тридцятьох чоловіків за збиранням врожаю, Лінкольн узявся їм допомогти й так «неймовірно легко»106 тримав серп, що враз забезпечив собі кожен голос на підтримку. Його недоладний зовнішній вигляд спочатку відштовхував виборців. «Невже партія не може виставити якось кращого кандидата?» — запитав лікар, коли вперше зустрів Лінкольна. Та коли послухав його промову, швидко змінив думку: «Навіщо нам інший? Він знає більше за них усіх, разом узятих»107.

Цього разу, розширивши свої контакти в усьому окрузі, Лінкольн легко здобув перемогу. Перед від’їздом до столиці і початком депутатства в Асамблеї друзі запропонували Авраамові придбати «підходящий одяг», який допоможе «підтримати [його] віднайдену гідність»108. Вони визнали лідерство Лінкольна, яке він уже відчував у собі.

***

Як згадував друг Лінкольна Вільям Герндон, під час першого засідання новообраної Асамблеї штату Іллінойс Лінкольн, як депутат-початківець, був «зовсім непомітним». Він «тихо сидів у кінці зали», терпляче спостерігаючи за роботою законодавчого корпусу та намагаючись зрозуміти тонкощі парламентської процедури^109. Лінкольн уважно стежив за обговоренням законопроєктів та вловлював ідеологічні розбіжності між представниками власної партії вігів та демократами. Усвідомлюючи, що поруч із ним працюють неймовірно талановиті законодавці (зокрема два майбутні кандидати на пост президента, шість майбутніх сенаторів США, вісім конгресменів і три судді Верховного Суду США)110, він не соромився і не був надміру скромним. Просто уважно стежив, вбирав у себе інформацію і готувався до активної участі в процесі, щойно накопичить достатньо знань для цього. Відчуття вдалого моменту й розуміння, коли варто зачекати, а коли діяти, залишатимуться складовою Лінкольнового лідерського стилю до кінця життя.

Розуміючи, що знання права допоможе політичній кар’єрі, у перервах між законодавчими сесіями Лінкольн вивчав юриспруденцію. Самоук з волі обставин, він казав, що «вчився сам»111 пізно вночі. Відпрацювавши вдень землеміром та поштовим клерком, зосереджено аналізував судові справи та прецеденти. Він брав по одній книзі з колекції Джона Стюарта^112, свого колеги-депутата, який мав юридичну практику в Спрінґфілді. Закінчивши одну книжку, він йшов двадцять миль пішки з Нью-Сейлема до Спрінґфілда по наступну^113. Сил додавала непохитна мета. «Бери книжки, читай їх і вивчай, — давав він пораду студентові-правнику двадцять років по тому, — завжди пам’ятай, що твоє власне бажання досягти успіху значить більше, ніж будь-що інше»114.

На початку другої сесії поведінка Лінкольна разюче змінилася. Раптом він став дуже активним, так наче всередині щось прокинулося. Він настільки добре опанував необхідну для написання законів юридичну термінологію і тонкощі парламентської процедури, що колеги часто зверталися до нього з проханням підготувати законопроєкти й поправки до них. У час, коли суспільні закони і документи писали від руки, Лінкольнів акуратний розбірливий почерк, відшліфований з дитинства, раптом виявився цінною навичкою. Ба більше, коли він нарешті взяв слово у сесійній залі, колеги-депутати побачили юнака з приголомшливим талантом оратора — саме такого, яким його добре знали мешканці Нью-Сейлема. «Кажуть, я розповідаю багато історій, — казав Лінкольн другові. — Це правда, але досвід навчив мене, що на простих людей набагато краще діють аргументи, проілюстровані універсальними історіями та з долею іронії»115. Усвідомлення Лінкольнового унікального дару комунікації поглиблювалось мірою того, як люди читали тексти його промов у газетах або переповідали його яскраві метафори та порівняння.

Оцінивши роль Лінкольна в процесі ухвалення рішення щодо перенесення столиці штату з Вандалії до Спрінґфілда, фракція вігів вирішила дати цьому публічну оцінку й одноголосно обрала його — другого наймолодшого члена Законодавчих зборів — лідером парламентської меншості. Цей вибір свідчив про повагу не лише до його ораторських навичок та бездоганного знання парламентської процедури, а й до риси, що увійшла в історію як «коронний дар політичного діагнозу»116. Він умів інтуїтивно вловлювати почуття соратників з фракції вігів та їхніх суперників з фракції демократів і робити політичні передбачення. Після мовчазного аналізу стратегій та оцінок колег він міг резюмувати: «З того, що ви кажете, я припускаю, що демократи діятимуть так-то й так. Якщо хочете «загнати їх у кут», пропоную виконати такі маневри упродовж наступних днів»117. Його рекомендації були настільки логічними, що співрозмовники просто дивувалися, чому таке раніше не спало їм на думку. Саме «його глибоке розуміння людської натури», як зазначив один із законодавців, «робило його на голову вищим за всіх конкурентів та й узагалі всіх, кого я знав»118.

«Ми йшли за ним, — пригадував колега по фракції вігів, — але він ні за ким не йшов; він прорубував шлях, яким ми мали впевнено рухатися далі. Він міг швидко зрозуміти обговорювані питання і виокремити з них суть. Його аналіз заплутаних або незрозумілих питань був кращим за інші аргументи»119.

Демократи, звичайно, мали іншу думку з цього приводу. Лінкольнові відповіді на словесні атаки проти нього і проти його партії багато що говорять про його темперамент і характер його зростаючого авторитету. Політика у довоєнний час була настільки захопливою темою, що сотні людей з фанатичною відданістю стежили за дискусіями й дебатами між вігами і демократами. Опоненти гостро критикували одне одного, часто вживаючи образливу й грубу лексику, чим ще більше розбурхували галасливу авдиторію, підігріваючи атмосферу, що часом переростала в бійку із застосуванням зброї. Як і більшість політиків, Лінкольн був вразливим, але зазвичай його виступи були сповнені такої доброї іронії й дотепності, що члени обох партій не мали вибору, як сміятися разом з ним й насолоджуватися його добре скроєними історіями.

Деякі Лінкольнові контратаки були настільки незабутніми, що громадяни переказували їх дослівно. Епізод про «громовідвід» яскраво це засвідчує. Натовп уже розходився після запальних дебатів, аж раптом слово взяв Джордж Форкер. Цей поважний член партії вігів нещодавно перейшов на бік демократів — саме після того, як був призначений на пост земельного реєстратора з хорошим фінансовим забезпеченням. Він одразу побудував недешевий будиночок, ще й поставив на нього новомодний громовідвід. Зі сцени Форкер усіляко висміював Лінкольна, заявивши, що настав час його скинути. Хоча такі слова однопартійця й «розбудили в ньому тигра»120, Лінкольн дав Форкеру завершити, а сам тим часом мовчки готувався дати відкоша. «Джентльмен сказав, що прийшов час скинути молодика, — почав Лінкольн і глузливо продовжив: — Я хотів би ще пожити, чогось досягти і заслужити повагу; але радше згодився б померти, ніж, як цей джентльмен, змінити свої політичні погляди заради посади з окладом у три тисячі доларів на рік, а потім з почуття провини і для захисту своєї совісті перед Господом бути змушеним ставити на дах громовідвід»121. Натовп зайшовся реготом.

Інколи, як пригадує Герндон, гумор Лінкольна переходив межу, а жарти ставали мстивими й навіть жорстокими. Якось демократ Джесс Томас «трохи посміявся» з Лінкольна, у відповідь на це той мобілізував увесь свій неперевершений дар акторства й пародії. «Він імітував Томасів голос і жести, часом карикатурно зображував його ходу і рухи». Натовп підбадьорював Лінкольна схвальними вигуками й сміхом, тож він «дав волю пекельному образливому глузуванню» і ще більше висміяв Томасову «недоладну» вимову. Раптом Томас, який сидів у залі, розплакався. Історія про те, як з нього «зняли шкіру», швидко поширилась містом. Зрозумівши, що перегнув палицю, Лінкольн щиро вибачився перед Томасом. Довгі роки згадка про той вечір сповнювала його серце глибокого смутку^122. Поступово, хоча це й не завжди вдавалося, він навчився опановувати свої імпульсивні бажання завдавати комусь болісних ударів у відповідь. Він прагнув чогось значно більшого, ніж задоволення від майстерного приниження інших.

Від самого початку політичної кар’єри Лінкольнові моральна мужність і переконання брали верх над несамовитими амбіціями. У двадцять шість він зробив публічну заяву про рабовласництво, яка могла значно зменшити його підтримку в штаті, де проживало багато представників Півдня. Посилення руху за скасування рабства на північному сході країни, помножене на відмову деяких північних штатів повертати рабів-утікачів, примусили Законодавчі збори на півдні та півночі країни ухвалити законопроєкти, що визнавали конституційність рабовласництва. Асамблея штату Іллінойс теж пристала на цей шлях. Голоси розподілилися непропорційно — сімдесят сім проти шести. Це й вирішило долю постанови «про рішуче засудження створення громадських об’єднань за скасування рабства» та підтримку «святого права на володіння рабами»123. Лінкольн був серед тих шести, хто проголосував проти. Зареєструвавши офіційний протест, він заявив, що «інституція рабовласництва ґрунтується на несправедливості й хибній політиці»124. Пізніше підкреслював, що був завжди переконаний: «Якщо рабовласництво — не зло, тоді зла не існує»125. Однак його протест проти рабовласництва не досяг успіху. Лінкольн відчував, що, доки Конгрес не скасує рабство внесенням змін до Конституції, у тих регіонах, де рабовласництво вже закріпилося, ситуація не зміниться. Понад усе він боявся анархії і вважав за необхідне дотримуватися закону, поки відповідні зміни не будуть внесені. Хоча його нота протесту і була написана досить обережно й не містила «прямих нападів»,126 вона, як зауважив письменник Вільям Стоддард^127, «була доволі сміливим кроком у часи, коли навіть на півночі країни підтримка скасування рабства дорівнювала статусу соціального відлюдника й політичного вигнанця»128.

Дотриматись зобов’язання зробити все можливе для забезпечення державної підтримки інфраструктурних проєктів було особисто для Лінкольна і його політичної кар’єри значно важливіше за питання рабства. Він використав свою керівну посаду в Асамблеї, щоб забезпечити голоси на підтримку низки законопроєктів, якими виділялись мільйони доларів на розширення гирл річок, прокладання залізничних шляхів, риття каналів та будівництво доріг. Лінкольн мріяв про грандіозну систему транспортної інфраструктури, яка охопила б прерії й молоді ліси, засмічені струмки, річки та чорноземи, ідеально підхожі для фермерства, а не для доріг та залізничних колій у час весняних повеней і осінніх дощів. Його план, розроблений на основі власного досвіду та знання місцевого ландшафту, мав на меті створити життєво необхідні транспортні вузли й системи руху людей і товарів — живий соціальний механізм, необхідний для розбудови та зміцнення економічного зростання. Лінкольн якось сказав другові, що мріяв стати «Девіттом Клінтоном^129 штату Іллінойс»130, віддаючи належне знаному губернаторові штату Нью-Йорк, який посприяв економічному розвитку свого штату, забезпечивши ухвалення законодавчого рішення про розбудову каналу Ері. Лінкольн сподівався, що завершення цих проєктів сприятиме розвитку ринків, появі нових міст, підвищенню стандартів життя, притоку нових поселенців, створенню більших можливостей для значної кількості людей. Представники нижчих соціальних верств могли б досягти успіху залежно від своїх вроджених талантів і наполегливості, а відтак і реалізувати американську мрію^131.

Коли у 1837 році економіка штату пішла на спад, громадська думка щодо цих дорогих і незавершених інфраструктурних проєктів змінилася. Фінансові борги штату зросли до нечуваних розмірів, проте Лінкольн і надалі відважно захищав інфраструктурну мережу від хвилі нападів та критики, порівнюючи відмову від нової системи каналів із зупинкою посеред річки маленького човна, який «потягне вниз без руху вгору»132. Він неодноразово наголошував, що відмова від програми покращення інфраструктури призвела б тільки до краху й боргів, недобудованих каналів, закритих водних шляхів, напівзведених мостів і доріг. Лінкольн категорично відмовлявся поступитися позицією, керуючись старим батьковим правилом: «Якщо вже уклав погану угоду, захищай її найзатятіше»133. Уперте небажання відмовитися від обраного курсу комусь могло б здатися непоступливістю, але Лінкольн невпинно нав’язував свою візію, так наче під загрозою опинилися його найглибші сподівання, особисті мрії та амбіції. Так, власне, і було.

***

У двадцять дев’ять, тобто через шість років після того, як розповів мешканцям Нью-Сейлема про свою «особливу амбіцію»134, Лінкольн виступав перед учнями ліцею для хлопчиків у Спрінґфілді. Під час промови він згадав про природу амбіції та людське бажання визнання. Свій виступ Лінкольн відкрив попередженням про «поганий вірус»135, що поступово оволодіває суспільством, маючи на увазі тенденцію вдаватися до сили, вбивств та лінчування, а не діяти згідно із законом, вирішувати питання в суді і поважати Конституцію. За два місяці до цієї промови усю Північ сколихнула новина про вбивство редактора Елайджі Лавджоя^136, відомого аболіціоніста^137. Його знищила банда прихильників рабовласництва з Олтона у штаті Іллінойс. Інша новина стосувалася штату Міссісіпі, де повісили групу чорношкірих, підозрюваних у підривній діяльності разом із групою білих громадян, звинувачених у допомозі неграм. На думку Лінкольна, через поширення таких настроїв та зростання злочинності «добрі люди, які цінують спокій»138 могли відсторонитися від слабкої держави, не здатної їх захистити. У такому разі країна стала б вразливою до спроб встановити законність згори.

Хоча задум батьків-засновників^139 був «невіддільно пов’язаний»140 з ідеєю розбудови конституційного ладу, де громадяни мають демократичні інструменти впливу на управління державою, Лінкольн передбачав, що в бандитському хаосі можуть з’явитися постаті на зразок «Александра, Цезаря або Наполеона», об’єднаних претензіями на суспільну підтримку та наміром «встановити порядок». На його думку, герої з «надмірним» его та різні деспоти, котрі ставлять свої амбіції вище за інтереси людей, не можуть керувати демократичним суспільством.

Для протидії небезпечним амбіціям таких осіб Лінкольн закликав співгромадян поновлювати віру в цінності, сповідувані авторами американської Конституції, і повністю приймати положення основного закону. «Нехай повага до верховенства права передається від матері до дитини», нехай їй вчать у кожній школі, сповідують під час кожного виступу з трибуни. Найбільшим запобіжником проти потенційного диктатора є освічені виборці, котрі поважають уряд та закони. Ця думка Лінкольна була співзвучна його першій політичній заяві перед мешканцями округу Сангамон, коли він говорив про освіту як основу демократії. Чому освіта має велике значення? Тому що, згідно з його поглядами, кожен громадянин має вміти читати, щоб вивчати історію країни й «оцінити значення наших вільних інституцій». Вивчення ж історії Американської революції та Конституції було навіть більш актуальним, адже з часом пам’ять про революційні події стиралася. Лінкольн наполягав, що історію народження Америки «треба читати і перечитувати, як Біблію». Унікальний експеримент батьків-засновників — їхнє бажання продемонструвати всьому світові, що звичайні люди можуть самі керувати державою, — досяг успіху і тепер, підсумовував Лінкольн, завданням представників його генерації було зберегти «цей гордий стяг свободи»141.

Ще двадцятирічним Авраам Лінкольн виробив власний стиль лідерства, який ґрунтувався на розумінні бажань своїх послідовників, їхнього прагнення свободи, справедливості та рівних можливостей. З’явившись майже нізвідки та з нічого, Лінкольн менш як за шість років піднявся до рівня впливового представника Законодавчих зборів свого штату, став ключовим адвокатом покращення місцевої інфраструктури, набув важливого голосу у процесі перенесення столиці штату й почав працювати юристом. З огляду на його походження він зробив колосальний прорив. Але, враховуючи його бажання послужити співгромадянам і виправдати їхні сподівання, свій шлях він ще тільки розпочав.

Розділ 2. Теодор: «Я злетів, як ракета»

Коли Теодор Рузвельт вирішив спробувати себе у політиці, йому, як і Аврааму Лінкольну, було двадцять три роки. Але на цьому паралелі завершуються. У сільському світі Лінкольна охочі балотуватися до Законодавчих зборів могли самовисуватися — як кажуть, «закидати вудку»142 та вести самоагітацію. Виборці спілкувалися з кандидатами напряму — під час зустрічей у місцевих крамницях, на сільських майданах чи торговицях. Яке враження кандидат справив на громаду, важило значно більше за його партійну приналежність. Заявивши про свій намір балотуватися до місцевих зборів, Лінкольн написав звернення до виборців на дві тисячі слів, де окреслив свої політичні плани й погляди на питання місцевого розвитку. Натомість повідомлення Рузвельта було коротким і позбавленим будь-яких обіцянок, зобов’язань та згадок про його характер. Він лише підтвердив рішення, ухвалене за нього: «Як кандидат, висунений до Законодавчих зборів цього штату, буду щиро вдячний за ту честь, яку ви зробите мені своїм голосом та підтримкою в день виборів»143.

Від початку політичної кар’єри Лінкольна до старту публічної діяльності Рузвельта минуло п’ятдесят років. За цей час способи входження до світу політики радикально змінилися. Якщо Лінкольн висував себе сам, то молодий Рузвельт став кандидатом завдяки рішенню керівника місцевого партійного осередку — опасистого рудого емігранта з Ірландії, Джо Мюррея. Рузвельт мешкав у 21-му виборчому окрузі Нью-Йорка, з елегантними цегляними маєтками на Медісон-авеню та густозаселеними багатоквартирними будинками мангеттенського Вест-Сайду. Цей округ, знаний як «район шовкових панчіх»144, був надійним осердям Республіканської партії. Молодого Рузвельта ледь знали. Бос «обрав мене кандидатом, бо зі мною в нього було більше шансів перемогти, — розповідав він пізніше. — У ті часи в мене не було ані репутації, ані досвіду, щоб здобути перемогу самотужки»145.

Обравши Рузвельта — студента другого курсу юридичного факультету Колумбійського університету, — партійний бос поставив на впізнаваність його прізвища. Теодорів батько, покійний Теодор Рузвельт-старший, був відомим і поважним меценатом. Він уславився соціальною підтримкою бідних підлітків — фінансував Спільноту допомоги дітям, вечірню школу міс Саттерей в районі Маленька Італія та соціальний гуртожиток для хлопців-рознощиків газет. Коли оприлюднили рішення про висунення Рузвельта-молодшого кандидатом на виборах, газета New York Daily Tribune написала, що, голосуючи за сина такого «відомого та глибоко шанованого» ньюйоркця, виборці зможуть «виказати шану його достойному імені»146. Бос також розумів, що Рузвельт може сам профінансувати свою кампанію. Якщо у зверненні до виборців Лінкольн написав, що не має «багатих або відомих покровителів»147, то на Рузвельта-молодшого бос-республіканець звернув увагу саме через зв’язки у впливових колах та високі родинні статки.

Пізніше Рузвельт підтвердив, що перемогти на виборах йому допомогли такі «сприятливі обставини»148, як демографічний склад 21-го виборчого округу та впливовість його родини. Проте він завжди вважав, що шансом, який випав на долю, неодмінно треба скористатися.149 «Я був там, де щось відбувається, тож це сталося зі мною», — казав він.150 Рішення стати членом місцевого осередку Республіканської партії, який засідав у Мортон-холі на розі 59-ї вулиці та П’ятої авеню, Рузвельт ухвалив самостійно. У ті часи Мортон-хол був великою прокуреною кімнатою в задній частині салуну^151 зі столами для гри в покер, плювальницями та подертими стільцями. Рузвельт пригадував, що долучитися до осередку було «справою непростою»: «партія була чимось на зразок приватної корпорації, де кожен із районних осередків функціонував як соціально-політичний клуб. Як і в інших клубах, кандидата зараховували лише після кількох рекомендацій»152.

Коли Рузвельт почав розпитувати про місцевий республіканський осередок, представники його привілейованого кола — «чоловіки витонченого смаку та легкого життя» — одразу попередили, що місцева політика — «паскудне заняття». До неї зверталися «власники салунів, кондуктори конок і подібний набрід», тобто вся та «груба і неотесана публіка, з якою неприємно мати справу». Незважаючи на таку непоштиву оцінку Рузвельт не відступив. Навпаки, він перевернув ці поблажливі аргументи навспак: «Я відповів, що у такому разі до керівного класу належать не мої друзі, а ті, інші. Я ж маю намір увійти до цього керівного кола. Якщо справа виявиться геть марудною, я її облишу. Та я не спинюся, доки не з’ясую, чи справді я такий слабак, щоб не втриматися серед грубої і неотесаної мужви».

Що ж шукав цей привілейований і заможний юнак у невідомому й чужому для нього світі політики? Звідки взялася ця амбіція?

***

На ці запитання Рузвельт дав цінні, хоч подекуди й неточні відповіді, коли у п’ятдесят три сів за написання мемуарів, пригадуючи власний професійний шлях від найпершої виборчої кампанії до Білого дому. Розмірковуючи над природою успіху — чи то у сфері мистецтва, військової справи чи політики, — Рузвельт послідовно описав два типи успішних людей.

Перший тип, зазначив він, — це люди, «які мають природну обдарованість і можуть здійснити те, на що не здатен ніхто інший, чого не можна ані навчитися, ані здобути завдяки наполегливій праці чи силі волі»153. Серед таких талановитих людей Рузвельт назвав автора «Оди до грецької урни»154, президента Лінкольна під час виголошення Ґеттісбурзької промови^155 та героя Трафальгарської битви лорда Нельсона^156.

Другий тип успіху, продовжував Рузвельт, трапляється значно частіше. Він залежить не від унікальних природних талантів, а від вміння людини розвинути свої пересічні риси до небувалого рівня завдяки амбіціям та невтомній праці. На противагу геніям, які надихають, але нічому не вчать, самотужки здобутий успіх демократичніший. Він «доступний пересічним людям без рідкісного фізичного чи інтелектуального дару», які мають світлу голову і здорове тіло й докладають максимум зусиль до саморозвитку. Рузвельт пише, що «корисніше вивчати цей другий тип», адже досягти другого типу успіху може кожен, «хто справді захоче» бути наполегливим^157.

Читаючи Рузвельтову розповідь про власний лідерський шлях, одразу розумієш, що він асоціює себе саме з другим типом успішних людей. Його історія — це повість про хворобливого нерішучого хлопчика, який вірив у «силу волі, як у Бога»158 та постійно зміцнював своє тіло і дух. Його слабкий організм загартувався завдяки величезним зусиллям і самодисципліні. Психологічні вправи допомогли побороти страх і стати сміливішим. «Хочу вірити, що, попри брак значних талантів, слугуватиму надихаючим прикладом для американців завдяки своїм здобуткам», — писав він^159.

Водночас цей образ хлопця, який заклав міцну моральну основу свого лідерства й збудував власний характер цеглина за цеглиною, — трохи спрощений і далеко не повний. Проте, хоч як дивно, у ньому є значна частка правди. Тіді^160 Рузвельт справді був нервовою, хворою і слабкою дитиною, усе його дитинство було затьмарене нападами бронхіальної астми. Найчастіше вони траплялися посеред ночі. Зачувши кашель, хрипи й задишку сина, Теодор (або Тео^161) Рузвельт забігав до його кімнати, брав малого на руки й годинами носив будинком, аж доки хлопчик знову починав спокійно дихати і засинав. Якщо це не допомагало, батько наказував слугам запрягати коней. Загорнувши ледь притомного малого у ковдру, він саджав його в коляску, а сам щодуху мчав вулицями освітленого міста, сподіваючись, що холодний нічний вітер перезапустить синові легені. «Здається, ніхто не вірив, що я житиму^162, — згадував Рузвельт пізніше. — Батько допоміг мені дихати, повернув мені легені, силу і життя».163

Астма зробила тіло Рузвельта слабким, але водночас пришвидшила його інтелектуальний розвиток. «Зважаючи, що спочатку він не міг грати в рухливі ігри, — згадувала сестра Корін, — [усе дитинство] він читав і писав» з «неймовірною концентрацією»164. Сила його інтелекту, допитливості й далекосяжних мрій була направду дивовижною. Під пильним оком батька, який постійно заохочував розумовий і духовний розвиток сина, Тіді почав багато читати. Подумки він переносився до світу своїх улюблених героїв — кремезних чоловіків, безстрашних воїнів, дослідників Африки, мисливців у диких лісах. Коли роками пізніше його запитали, чи знає він героїв «Шкіряної панчохи» Джеймса Фенімора Купера^165, Рузвельт розсміявся: «Чи я їх знаю?! Не тільки знаю, я з ними спав, їв і пізнав геть усі їхні слабкості й чесноти»166.

Ніхто з дітей не читав так багато й не мав такого доступу до книжок, як малий Рузвельт. Він міг просто брати книги з полиць величезної домашньої бібліотеки або сказати, що його цікавить певний твір, — і той з’являвся перед очима, як за порухом чарівної палички. Якось під час сімейних вакацій Тіді гордо заявив, що разом зі своїм молодшим братом Еліотом і сестрою Корін прочитав п’ятдесят романів! Батько Тео читав дітям щовечора. Він підживлював їхній інтерес до навчання різними сімейними іграми і змаганнями, організовував аматорські спектаклі, заохочував декламувати вірші й шукати, що їх найбільше цікавить. Над усе він прагнув навчити дітей почуття обов’язку, основ етики й моралі, які знаходив в оповіданнях, байках та афоризмах.

Пізніше Рузвельт писав, що лідери, хоч би у якій сфері вони працювали, «найбільше потребують знань про людську природу, про устремління людської душі; а найкраще про цю природу й ці прагнення їм розкажуть автори художніх творів з багатою уявою»167. Легкий доступ Тіді до сотень книжок надто вже контрастує з тими шістьма милями, які мав подолати малий Авраам, щоб позичити «Англійську граматику» Кіркхема. Це порівняння стає більш разючим, коли протиставити зусилля Тео Рузвельта образу Томаса Лінкольна. Якщо перший робив усе можливе для заохочування читацьких інтересів Тіді, другий нищив книжки й тримав їх подалі від Авраама. Усе ж, попри різний досвід дитинства, книжки стали «найбільшими друзями»168 і для Лінкольна, і для Рузвельта. Усе життя ці двоє читали й використовували будь-яку вільну хвилину для спілкування з книгою — чекаючи на страву за обіднім столом, перед наступною зустріччю або на ніч.

Хоч Рузвельт наполягав, що не має видатних талантів, його дивовижна розумова активність та «неймовірна пам’ять»169 свідчили про інше. Коли він розповідав про прочитані в далекому минулому книжки, у його уяві поставали ці сторінки і він наче зчитував текст своїм внутрішнім зором. У Лінкольна розум був як сталь, по якій важко писати.170 У Рузвельта — навпаки, розум був «гнучкий і вбирав усе, наче губка, але інформацію тримав твердо, наче мармур»171. Здавалося, він «пам’ятає все, що прочитав»172, — захоплено пригадував один товариш. Теодору варто було прочитати текст лише раз, щоб запам’ятати на все життя і пізніше цитувати цілими параграфами, ще й пригадуючи враження від знайомства з текстом.

На відміну від Лінкольна, Рузвельт розгледів у собі лідера не одразу. Так само лідера в ньому не бачило й оточення. Через специфічний стан здоров’я Тіді не міг ходити до школи і спілкуватися з однолітками. Не лише він, а й усі його рідні брати і сестри — старша Бемі^173, молодші сестра Корін та брат Еліот — мали серйозні проблеми зі здоров’ям й дістали початкову освіту вдома під наглядом гувернерів. Вони бавилися тільки з членами своєї великої родини, яка належала до вищого світу.

У цьому вузькому дитячому колі Тіді посів центральне місце^174 — організовував розваги, керував іграми й розважав розповідями. Корін обожнювала маленькі історії, які восьмирічний брат вигадував на ходу, додаючи до них сюжети прочитаних книжок. Історії взагалі відігравали важливу роль у родині Рузвельтів. Мати Тіді — Марта (Мітті) Буллох — виросла у шляхетному маєтку в Джорджії й на все життя залишилася «непохитною представницею Півдня»175. Вона часто тішила сина романтичними історіями про звитяжне життя американського Півдня до початку Громадянської війни.

Як згадував один біограф, розумний Тіді демонстрував не лише «цілеспрямованість і рішучість», а й «неймовірну впертість, коли йшлося про його інтереси»176. У десять років він пристрасно зацікавився природою і захотів стати відомим орнітологом, як Джон Джеймс Одюбон^177. Під час лісових прогулянок навколо місць відпочинку своєї родини, шукаючи душевну свободу й чисте повітря, Тіді вивчав птахів, прислухався до їхніх співів, розрізняв їх за кольором оперення, розміром і формою. Він заходився збирати жуків, комах та рептилій і розкладати їх по шухлядах свого письмового столу. Помітивши захоплення сина птахами й комахами, батько придбав йому багатотомну природничу енциклопедію і попросив колишнього помічника Одюбона давати синові приватні уроки з таксидермії^178. Завзяття, яке раніше Тіді спрямовував на книжки, тепер пішло на розчленування, класифікацію й збереження сотень акуратно промаркованих зразків, які він з гордістю збирав у власному «Природничому музеї Рузвельтів»179. Невдовзі його дитяча кімната перетворилася на справжнє пекло — смердючі коробочки з розчленованими тваринками лежали в кожному кутку. Не дивно, що брат Еліот благав переселити його до окремої кімнати.180

Унікальна і розмаїта освіта, яку Тео забезпечив своїм дітям (Боже, як же вона відрізнялася від інтенсивної самоосвіти Лінкольна!), сягнула далеко за межі міського та заміського будинків їхньої родини. Вона також містила дві річні закордонні подорожі — спочатку до Європи, а потім на Близький Схід, до Святої Землі та Африки. Родина Рузвельтів зупинялася у вишуканих готелях, шатрах і приватних будинках. Вони провели два місяці в Римі, по три тижні у Греції й Палестині, два тижні у Лівані та цілу зиму в Єгипті. Щовечора Тео — турботливий батько, вчитель, радник і гід — читав дітям уголос поезію, прозу й іншу літературу регіону, де вони були на той момент. У Дрездені родина два місяці жила в будинку місцевих німців. Тео домовився, щоб донька господаря давала дітям уроки німецької мови, літератури, музики й мистецтва. Заняття відбувалися щодня і тривали по шість годин. Тіді так захоплювався ними, що просив наставницю продовжувати розповідь. «Ну звісно, — скаржився Еліот, — щоб я не відставав, будемо працювати ще важче!»181

Від природи наділений прекрасною фізичною формою й дивовижною атлетичною вправністю, Авраам мав тренувати свій розум, а благословенний усіма необхідними ресурсами для розвитку інтелекту Тіді мав тренувати своє тіло. У десять років хронічна астма надовго прикувала його до ліжка. Тео хвилювався, що син може змиритися з хворобою, своєю нерішучістю та слабкістю. Це сталося з Мартою Буллох. За часів Громадянської війни був знищений їхній сімейний маєток, після чого Марта стала страждати на серцеву аритмію, болі у шлунку, жахливі мігрені й депресію. Вона проводила багато часу в своїй кімнаті. Відчуваючи, що Тіді може повторити шлях матері й стати інвалідом, Тео відвів сина вбік на чоловічу розмову: «Теодоре, у тебе є розум, та немає тіла, але без тіла твій розум не зможе досягти висот. Ти маєш зробити собі тіло. Збудувати його самотужки дуже складно, але я знаю, тобі це до снаги». Тіді з ентузіазмом пообіцяв: «Я зроблю собі тіло»182.

Для оснащення гімнастичної зали на задньому дворі будинку Тео запросив власника сусіднього тренажерного клубу. Тіді почав працювати з гантелями й штангою і потихеньку зміцнив м’язи й загартувався. Наступного літа він ще не був упевненим у собі, про що свідчить неприємний випадок у диліжансі під час його самостійної подорожі до озера Музхед у північних лісах штату Мен. Разом із Тіді в тому диліжансі їхали двоє хуліганів. «Вони вирішили, що я підходжу на роль жертви, — пригадував Теодор роками пізніше, — тож почали затято псувати мені життя».183 Розуміючи, що йому забракне сил дати здачі, Рузвельт твердо вирішив «ніколи більше не опинятися в такій жалюгідній ситуації»184. Пізніше він сказав батькові, що хотів би навчитися боксу, і той найняв йому професійного тренера, призера боксерських змагань.

Готуючись до вступних іспитів до Гарвардського університету, Тіді наполегливо вчився. «Юнак ніколи не гаяв часу, — пригадував Артур Катлер, нещодавній випускник Гарварду, якого попросили підготувати Тіді до вступних іспитів. — Кожну вільну хвилину він читав найновіші романи, англійську класику або якусь складну книжку з природознавства».185 Тіді працював годинами щодня — вивчав латину, грецьку, літературу, історію, природничі науки, математику. Трирічну програму він опанував за два роки. Як пригадував очевидець, він настільки зосереджувався, «що навіть якби йому на голову впав будинок», мабуть, і «не ворухнувся б»186. Одержуючи завдання, Рузвельт ніколи не чекав до останньої хвилини. Прокрастинацію він вважав гріхом. Рузвельт казав, що завчасна підготовка позбавляла його хвилювання — у майбутньому ця звичка слугуватиме прикладом для його колег.

Він легко склав усі вісім вступних іспитів і був зарахований до Гарварду. Рузвельт прагнув досягти хороших результатів, але ще не визначився, у чому саме.

***

«Історія Теодора Рузвельта, — писав біограф, — це історія маленького хлопчика, який читав про видатних людей і вирішив стати одним із них».187 Це надзвичайно правдиве спостереження, але приклад героїчного ідеалу молодий Рузвельт віднайшов не у вигаданих героях, а у власному батькові. «Мій батько був найкращим з усіх, кого я знав», — казав Теодор згодом.188 «Сила й мужність поєднувалися в ньому з добротою, м’якістю та надзвичайною практичністю», він був публічною особою, мав великі досягнення у благодійності й підтримував «кожну ініціативу у сфері соціальних реформ». Водночас «ніхто не любив життя більше» за нього. Рузвельт вважав батька не лише своїм «найкращим та найближчим другом»189, а й найкращим наставником, чиї поради цінував понад усе. «Як чудово оглядатися на вісімнадцять років мого життя, — якось сказав він членам своєї родини, — і розуміти, що в мене не було жодного нещасливого дня, хіба що причиною нещастя був я сам!»190

Інтелектуально Рузвельт був чудово підготовлений до навчання в Гарварді, але йому бракувало вміння спілкуватися з однокурсниками. Один зі студентів пригадував, що він був «наполегливим, амбіційним, ексцентричним і з першого погляду не дуже приємним»191. Шафи в його кімнаті були заставлені мертвими ящірками й опудалами птахів. Навколо панувала байдужість до навчання, та Рузвельт був активним, старанним, готовим перебивати професорів і заганяти їх у глухий кут своїми запитаннями та контраргументами. Він зневажав любителів перехилити чарку, не любив курців і тримався подалі від однокурсників, чиї родини не належали до його соціального кола.

Рузвельту бракувало Лінкольнової емпатії та м’якості, завдяки яким Авраам міг встановити приязні стосунки, хоч би де з’явився. Проте згодом однокурсники захопилися його оригінальним характером, нестримною енергією та відсутністю зайвої скромності. Йому «так і не вдалося повністю побороти астму»192, і все життя він періодично страждав на легеневі спазми. Незважаючи на це Рузвельт розвинув достатню фізичну витривалість і захопився багатьма видами спорту: боротьбою та боксом, щоденними пробіжками на три-чотири милі, веслуванням і грою в теніс, регулярними заняттями у спортзалі. Досягнень у цих видах спорту він не мав, але надзвичайно тішився самим фактом подолання напівінвалідного стану свого дитинства. Кожного семестру Рузвельт мав відмінні оцінки за навчання, а ще започаткував клуб з гри у віст, фінансовий клуб, долучився до стрілецького клубу, клубу шанувальників мистецтва та найпрестижнішого з усіх соціальних клубів Гарварду — Порцелліанівського^193. Він не закинув своє захоплення птахами і здійснював довгі піші прогулянки околицями Кембриджу, полюючи на птахів, щоб згодом зробити з них опудала. На додачу до всіх цих занять він ще й примудрявся викладати в недільній школі й брати щотижневі уроки танців. Один з університетських товаришів пригадував, що танцював він трохи незграбно — «саме так, як ви від нього й очікували б, — він підстрибував»194. За спогадами сестри Корін, життя в Гарварді «розширило горизонти його зацікавлень» і «навчило того, що він не вмів раніше, — впевнено спілкуватися з юнаками свого віку»195.

***

Здобута у Гарварді впевненість дуже допомогла Рузвельту, коли його спіткало велике горе. У грудні того року, коли Теодор перейшов на другий курс, сорокашестирічному Теодору-старшому діагностували рак кишківника. За кілька місяців до цього президент Резерфорд Б. Гейз^196 висунув Тео на посаду голови нью-йоркської портової митниці. Це була найвпливовіша посада федерального уряду поза межами Вашингтона. Кандидата мав затвердити Сенат, але сам факт висунення Рузвельта-старшого символізував перемогу прибічників реформи державної служби й був ударом по корумпованих політиках, які роками використовували цю посаду для самозбагачення. Сенатські баталії між представниками реформаторського крила Республіканської партії та її партійними босами тривали кілька тижнів. Останні здобули перемогу, і голосування за Тео провалилося.

«Мені страшно за твоє майбутнє, — написав він синові, — не можна так довго толерувати настільки корумпований уряд»197. Ці слова, як заповіт, Рузвельт пам’ятатиме ще довго. Саме вони вплинули на формування його лідерства.

Тео помер за три місяці після встановлення діагнозу. Для Теодора це була надзвичайно болісна втрата. «Я був як паралізований, наче в мене частину тіла відібрало»198, — записав він у щоденнику. «Якби я не був певен, що він «не помер, а лише завчасно пішов», як він сам казав колись, то, мабуть, помер би сам».199 У наступні дні Теодор залишив у щоденнику багато згадок про батька. «Це здається мені страшним сном, — писав він, — як усвідомлю свою втрату, просто божеволію», адже «він був для мене всім — батьком, наставником і другом».200

«Смерть містера Рузвельта — це велика суспільна втрата, — написала газета New York Times, — у місті приспустили прапори. Бідні й багаті проводжали його в останню путь».201 Розмірковуючи над батьківським спадком, Теодор замислювався і над власним життям. «Я ще зовсім не вартий такого батька, — записав він у щоденнику, — я дуже хотів би чимось прославити його ім’я».202

Теодорові пощастило з легким характером, тож опанування духу було лише питанням часу. Наприкінці червня він зробив несподіваний запис у щоденнику, де згадав своє «інтенсивне, щасливе і здорове життя» та «довгі прогулянки верхи лісом і степами у пошуках зразків».203 Ця божевільна активність його рятувала. До нього прийшло розуміння фундаментальної риси свого характеру: «Все прекрасно, крім тих болісних хвилин, коли усвідомлюю свою втрату. Але батько був таким життєлюбом, що, здається, було б помилкою сидіти без настрою. Крім того, на радість чи на горе, у мене бойовий характер і я трохи оптиміст»204.

«Ніхто, крім моєї дружини, якщо я коли-небудь одружуся, — писав Рузвельт у щоденнику, — не зможе посісти місце [мого батька]».205 Наступної осені, навчаючись на першому курсі Гарварду, він закохався в Еліс Гетевей Лі^206, сімнадцятирічну дівчину із заможної родини бостонських брамінів^207 з містечка Честнат-Гілл у Массачусетсі. «Це була справжня любов з першого погляду, — сказав Теодор другові, — а також моє перше кохання».208 Щоб зробити Еліс своєю дружиною, Рузвельт вирушив у хрестовий похід з тією самою затятістю, з якою він раніше читав, збирав натуралістичну колекцію та займався спортом. Рузвельт запрошував дівчину на вечірки й танці, брав кататися на лижах, санях та конях, організовував спільні піші походи довгими лісовими стежинами. Він познайомив її зі своїми гарвардськими друзями й привіз до батьківського дому для знайомства з матір’ю, братом і сестрами. Він брав в облогу її родину — грав у віст з її батьками, а брата розважав історіями про привидів та сюжетами пригодницьких романів. Теодор зробив усе можливе, «щоб її завоювати»209. За шість місяців після першого побачення він освідчився їй. Еліс відмовила, не наважившись на такий серйозний крок у ранньому віці. Піймавши облизня, Рузвельт «майже збожеволів»210, не міг вчитися й спати ночами. Однак не здався, і вісім місяців по тому, «після довгих умовлянь», Еліс нарешті погодилася стати його дружиною. «Я такий щасливий, що не наважуюсь вірити власному щастю»211, — записав Рузвельт у щоденнику того дня, коли вона сказала «так». «Думаю, жоден чоловік не любив жінку більше, ніж я люблю її»212, — написав він двома місяцями пізніше.

***

Багатство може приспати амбіції, а бідність — надміру їх розпалити. Однак привілейоване становище Рузвельта не применшило його нестримного бажання опанувати різні види діяльності. Хоч за що він брався — читання до нестями, створення «Природничого музею Рузвельтів» або жорсткий спортивний режим, — у кожній справі він досягав відмінних результатів завдяки надзвичайній цілеспрямованості та концентрації зусиль. Під захисним крилом батька він дозволяв собі насолоджуватися цими видами діяльності, особливо не переймаючись їх практичною доцільністю. Батько забезпечив його власною бібліотекою, приватним спортзалом, особистим тренером, викладачем таксидермії та репетиторами перед вступом до університету, можливостями колекціонування зразків для власного музею. Коли Теодор навчався на першому курсі Гарварду, батько припустив, що він міг би стати натуралістом, якби справді цього захотів. Батько пояснив, що «заробив достатньо грошей і міг би дозволити мені сфокусуватися на неприбутковій, але суспільно значущій кар’єрі, якби я справді мав намір повністю їй віддатися. Проте не могло бути й мови про заняття наукою на аматорському рівні»213.

Згодом Рузвельт пояснив, що його кар’єрі природознавця завадила гарвардська освітня програма, де біологія мала вигляд «чистої науки й лабораторних занять із мікроскопом»214, а не вивчення птахів, тварин та навколишнього світу. Перспектива сидіти в лабораторії й годинами роздивлятися тканини у мікроскоп зовсім не приваблювала юнака, який постійно був у русі й роками невпинно працював над своєю фізичною витривалістю.

Рузвельт усвідомив, що наука — не для нього, коли краще усвідомив риси своєї натури — сильні й слабкі сторони характеру, що стануть ключовою зброєю в його лідерському арсеналі. Відмовившись від думки про наукову кар’єру, він не перестав захоплюватися світом природи. За вісімнадцять місяців від дня смерті батька він узяв участь у трьох експедиціях до диких місцин штату Мен. Під час кожної наступної він просувався дедалі глибше в незаймані ліси, розширюючи свої знання про життя людей на віддалених від цивілізації землях, про які знав лише з книжок.

Першу подорож організував його гарвардський викладач. «Займися цим студентом і подбай про нього, — попросив пан Катлер гіда по штату Мен, Білла Сьюала, — у нього не дуже добре зі здоров’ям, але він має сильний характер та мужність <…> Навіть як буде дуже втомленим, він не викаже цього. Цей завжди йде до кінця, тож ти не зрозумієш, що йому зле, аж доки він не впаде»215. Катлерова характеристика повністю справдилася. Хоча під час поїздки у Теодора стався серйозний напад астми, він жодного разу не поскаржився і не виказав утоми — ані коли долав п’ять миль по ріці на каное, ні коли йшов тридцять п’ять миль лісом, ставив намети або не міг підстрелити качку, селезня чи голуба.

Тридцятичотирирічний гід по Мену одним із перших розгледів Рузвельтів лідерський потенціал і став його наставником і другом на все життя. «Він відрізнявся від усіх, кого я знав, — казав Сьюал, — куди б не їхав, він завжди був серед людей», знайомився з ними, спілкувався, радів можливості обмінятися думками, ніколи не виказував зверхності. Хлопець, який на початку навчання в університеті уникав контактів з представниками нижчих соціальних верств, тепер радо теревенив із робітниками деревозаготівлі, які нічого, крім лісу, не знали. «Сумніваюся, що вони вміли писати свої прізвища, — пригадував Сьюал, — але про ліс і важке життя піонерів-першопрохідців вони знали геть усе». Те, що молодому Рузвельту вдалося знайти спільну мову з цими лісорубами, встановити з ними контакт, чогось у них навчитися, свідчить, що після втрати батька він почав позбуватися успадкованого елітаризму свого привілейованого походження. Рузвельт казав Сьюалу, що радо зустрівся б із чоловіками, які «мають досвід життя у дикому лісі й знають, про що говорять». Навіть у цьому ранньому віці, згадував Сьюал, він міг «швидко розгледіти велику людину в кожній маленькій людині». Рузвельт дуже уважно слухав історії цих людей, переповідав їм сюжети пригодницьких романів, встановлював із ними емоційний контакт. Таким чином, вважав Сьюал, Рузвельт опановував науку бути американцем. Так до нього приходило розуміння, що «лише завдяки своїм вчинкам і досягненням одна людина стає вищою за другу». Теодор одержував величезне задоволення від нового життя посеред нижчих соціальних верств, а відтак переоцінював свої майбутні перспективи.

Деякий час Рузвельт міркував, чи не піти батьковим шляхом і звернутись до благодійності. Тео реалізував багато успішних філантропічних проєктів допомоги бідним. «Я чесно пробував зайнятися тим, що й батько, — сказав він другові, — але зі слабенькими результатами».216 Долучившись до роботи різних комітетів та обійнявши посади, які раніше обіймав батько, у їхніх наглядових радах, Рузвельт відчув, що це не для нього. Він не міг годинами сидіти на засіданнях правління благодійних фондів, так само як і не зміг би довго сидіти в біологічних лабораторіях, витріщившись у мікроскоп. Рузвельт дійшов висновку, що має «працювати у власний спосіб»217 і продовжувати боротьбу за високі моральні принципи, які завжди обстоював його батько. Він відчув, що noblesse oblige^218 успадкованої привілейованості заважає йому активно долучатися до суспільних процесів і впливати на них. Більше того, Рузвельту почало здаватися, що благодійність була б непотрібна, якби політики ухвалювали необхідні рішення і виробили механізми запобігання соціальним хворобам. «Я хочу спробувати покращити муніципальне управління в Нью-Йорку, — казав він другові під час останнього року навчання в університеті, — але ще не знаю як».219 Він вирішив вступити до правничого факультету Колумбійського університету — не тому, що хотів бути юристом, а тому, що вважав це першою сходинкою на шляху до активної участі в суспільних процесах.

Як з’ясувалося згодом, навчання на правничому факультеті теж не пасувало Рузвельтовому темпераменту. Він критикував професорів за надмірну зацикленість на тому, «чим право було, а не чим воно мало би бути»220. Його також не вдовольняв акцент на розгляді правових прецедентів замість аналізу питань справедливого судочинства. Навчаючись у Колумбійському університеті, він свідомо уникав участі в дебатних клубах і вважав неправильним учити молодь «цвірінькати»221 на будь-яку задану тему безвідносно до власних переконань і моральних принципів. Рузвельт побоювався, що робота адвоката потребуватиме саме такого підходу. Він прагнув перемагати у дебатах правдивістю своїх аргументів, а не вміло допасованими однобокими фактами. Саме тому Теодор присвячував дедалі менше часу навчанню, натомість глибше занурюючись у криваве місиво політики плебеїв Мортон-холу.

***

«Коли я йшов у політику, — пригадував пізніше Рузвельт, — то не прагнув зробити щось для інших, лишень скористатися тим привілеєм, що на нього, як і решта, мав повне право».222 На відміну від Лінкольна, котрий від початку переслідував подвійну мету (працювати для себе та людей, яких поведе за собою), молодий Рузвельт користувався своїм громадянським правом, не замислюючись про кар’єру політика. Він обурювався «браком інтересу до нагальних політичних питань з боку високоповажних, освічених достойників, особливо серед молоді» і хотів стати для них прикладом.

«Хто цей новачок?»223 — питали мешканці Нью-Сейлема, уперше побачивши дивакуватого, бідно вдягненого й неосвіченого Лінкольна. «Хто цей дженджик?»224 — дивувалися місцеві політики, уперше зустрівши Рузвельта. Рівний прямий проділь волосся, короткі бакенбарди, монокль на золотому ланцюжку, ідеально підігнані жилет і брюки видавали в ньому денді, який приділяє багато уваги своїй зовнішності й стилю.

Як і у випадку з молодим Авраамом, після першого неприємного враження ставлення до Рузвельта змінювалося. Згодом оточення починало відчувати до нього глибоку симпатію. У Мортон-холі, куди навідувався регулярно, Рузвельт міг відпочити за кухлем пива з працівниками-мігрантами — німцями й ірландцями, м’ясниками й теслями, — послухати їхні історії, пограти з ними в карти і насолодитися доброзичливою атмосферою чоловічої компанії.

«Я швидко змінював дислокацію, ходячи по кімнаті, щоб чоловіки призвичаїлись до мене, а я до них, — казав він пізніше, — ми мали перестати бути «чужаками» одне для одного, як сказав би Брет Гарт^225, і почати говорити спільною мовою».226 Невдовзі завсідники Мортон-холу розуміли, що мають справу з добре вихованим, щирим, привабливим, розумним юнаком, який відстоює свої погляди, але поразки приймає з легким серцем. Місцевий партійний бос Джо Мюррей придивлявся до Рузвельта кілька місяців, аж доки виявив до нього «батьківський інтерес»227. Саме він і вирішив, що цей двадцятитрирічний представник місцевої аристократії може стати успішним кандидатом на виборах.

Між датою висунення і днем виборів був лише тиждень, тому партійні осередки мусили добряче попрацювати, щоб забезпечити своїм кандидатам голоси виборців. Почати агітацію боc вирішив із «салунів на Шостій авеню»228, власники яких у ті часи мали значний вплив на політичне життя. Під час виборчої кампанії вони складали списки «симпатиків» і стежили, щоб ті неодмінно дійшли до дільниць і проголосували. Перший візит вирішили зробити до Валентайна Янґа, власника бару. Проблеми почалися, щойно Мюррей представив Рузвельта Янґові. У разі перемоги, заявив Янґ, він розраховує на підтримку законопроєкту про зниження вартості надто дорогої ліцензії на продаж алкоголю. Рузвельт відповів, що матиме рівне ставлення до інтересів своїх виборців, але додав, що, на його думку, вартість ліцензії «не досить висока»229, а відтак він голосуватиме за її підвищення. Бос квапливо підштовхнув Рузвельта до виходу. Агітацією на Шостій авеню Мюррей вирішив займатися сам, а Рузвельту наказав шукати підтримки поміж сусідів і друзів.

У скупих передвиборчих заявах Рузвельт підкреслив свою «абсолютну незалежність»230. До Законодавчих зборів він долучається повністю «вільним від зобов’язань»231. Без тіні іронії Рузвельт заявив, що попри дружбу з Джо Мюрреєм, якому найбільше завдячує висуненням своєї кандидатури, він «не буде підзвітним жодному куратору й не служитиме жодній кліці»232. Його обітниця політичної незалежності сподобалася мешканцям «району шовкових панчіх», які майже втратили інтерес до місцевих виборів, ситі по зав’язку наявною партійною машиною, яка забезпечувала перемогу потрібним людям. Рузвельтова стратегія участі у виборах незалежним кандидатом розширила коло його прибічників. За два дні після висунення двадцятеро видатних ньюйоркців, зокрема майбутній державний секретар Еліу Рут^233 та професор Колумбійського університету Теодор Двайт^234, підписали відкрите звернення на підтримку його кандидатури. «Нам надзвичайно приємно засвідчити нашу високу оцінку його характеру, — зазначили вони у своєму маніфесті, — який вирізняється чесністю та цілісністю натури».235 Того самого дня Джозеф Чоут^236 — майбутній посол США у Великій Британії — заохотив коло друзів батька Рузвельта-молодшого робити пожертви на підтримку передвиборчої кампанії Республіканської партії. «Мільйонери звернулися до візників з проханням про підтримку та з радістю її отримали»237, — написав журналіст Джейкоб Ріїс. У день виборів на дільниці прийшло значно більше мешканців елегантних цегляних маєтків. Рузвельта обрали до Законодавчих зборів із майже вдвічі більшою кількістю голосів, ніж кандидати-республіканці одержували зазвичай.

***

«У перші дні в Законодавчих зборах я почувався, наче хлопчик у незнайомій школі, — згадував Рузвельт. — Колеги з недовірою придивлялися до мене, я — до них».238 Рузвельт був наймолодшим депутатом і представляв найбагатший район Нью-Йорка. Більшість у Зборах контролювали демократи. Якщо на першій сесії Лінкольн тихенько сидів у залі, стежачи за роботою колег і намагаючись зрозуміти, що до чого, Рузвельт швидко взявся до справи й часто порушував правила парламентської процедури, чим добряче дратував колег.

Із майже маніакальною енергією він узявся розпитувати депутатів про роботу Законодавчих зборів та жадібно вбирати всі їхні поради. «Як це вирішується у вашому виборчому окрузі?» — міг спитати Теодор. «ЩО це? А що ЦЕ?» — постійно цікавився він.239 Невдовзі Рузвельт «знався на місцевій політиці краще» за «дев’яносто відсотків» депутатів-ветеранів.240 Згодом він поділив усіх членів Законодавчих зборів на три групи. Перша складалася з вузького кола однодумців-реформаторів, яких Рузвельт охрестив «дуже хорошими людьми». До другої, теж нечисельної, належали «дуже погані хлопці» з політичного товариства Таммані-хол^241 — частини корумпованої та схильної до хабарництва нью-йоркської політичної машини. Третя, найчисельніша група, складалася з «ані добрих, ані поганих» людей, які хиталися вправо-вліво, залежно від суспільних настроїв.

І двох місяців не минуло, як характерна для Рузвельта схильність до стрімкого маневру довела до скандалу. Газети надрукували кілька статей, у яких звинуватили Теодора Вестбрука, суддю Верховного суду штату Нью-Йорк, у тому, що він скористався службовим становищем і посприяв воллстрітівському фінансисту Джею Гулду в здобутті контролю над залізницею Нью-Йорка, яка працювала за завищеними тарифами. Дослідивши питання глибше, Рузвельт переконався у корупційному зв’язку між Вестбруком та бароном-грабіжником^242 Гулдом. Підвівшись із місця, депутат-початківець виголосив на адресу судді найпалкішу обвинувальну промову, яка наробила багато газетного шуму й перетворила Теодора Рузвельта на «найвідомішого [політика] у штаті»243. Як написала у редакторській колонці газета New York Times, у час «догідливості та холопства перед грабіжниками з Волл-стріт будь-яка належна оцінка їхніх дій та їх самих вимагає від публічної особи неабиякої сміливості»244.

На цьому початковому етапі своєї кар’єри Рузвельт мав надто пуританське ставлення до політики як місця епічної боротьби добра зі злом. Пам’ятаючи, як корупція завадила батькові обійняти високу урядову посаду, Теодор дуже чутливо ставився до його застереження, що «з таким корумпованим урядом»245 країна довго не встоїть. Наче лицар, він пішов у власний хрестовий похід проти корупціонерів у найвищих ешелонах влади, часом кидаючись на політиків партійної машини «Кавалерії чорного коня»246 з шаблею наголо. «У моєму послужному списку немає нічого значущого чи несподіваного, — сказав він журналісту, — проте, коли я ухвалюю рішення, я дію».247

Навіть у час сходження своєї політичної зірки Рузвельт наполягав, що не збирається постійно займатися політикою. Громадяни, казав він, можуть час від часу долучатися до політичної діяльності, але «то страшне горе, коли людина починає пов’язувати все своє життя й добробут із посадою. Через це вона не може по-справжньому служити людям, бо мусить постійно торгувати своїми принципами заради збереження титулу»248.

Після першого року роботи у Законодавчих зборах все ж стало зрозуміло: у політиці Теодор Рузвельт знайшов своє покликання. Політика мала все, що давало йому найбільшу втіху: публічні виступи, написання статей, спілкування з людьми, перебування на передовій та у вирі подій. Загорілася зірка його політичної кар’єри.

***

«Я злетів, як ракета»249, — писав про своє стрімке політичне піднесення Теодор Рузвельт. Хоча більшість отримали демократи, Рузвельту вдалося переобратися на другий термін від республіканців. Не зважаючи на його юний вік, колеги-республіканці навіть обрали Рузвельта лідером парламентської меншості. Проте, як і попереджав далекоглядний Джейкоб Ріїс, «навіть блискавична ракета часом падає, мов колода»250. На хвилі тріумфів Рузвельт трохи втратив перспективу. Йому «запаморочилось у голові»251, він став зневажливим та егоцентричним. Рузвельту почало здаватися, що в чесності й цілісності йому немає рівних. «Є велика підозра, — зауважив один журналіст, — що пан Рузвельт використовує трибуну лише для самовираження».252 Спостерігаючи, як він постійно перериває сесійні засідання, викрикує з місця та грюкає кулаком по столу, члени вузького кола реформаторів, які раніше просто молилися на Рузвельта, почали ставитись до нього як до «звичайної кістки в горлі»253. «Він був як той сюрприз із коробочки»254, — пригадував один законодавець. Якщо демократи його критикували, у відповідь Рузвельт батожив їх з усією нестримністю, називаючи «гнилою»255 всю їхню партію. Друзі благали його «радіти успіху»256 і попереджали, що своїми «вибуховими» й «прямолінійними» нападками він лише зруйнує себе та «всіх навколо»257. Однак «він не чув аргументів і порад»258 і продовжував самозакохано насолоджуватися промовистими заголовками газетних статей, що віддзеркалювали все багатство його яскравої лексики.

Лише після невдалої мобілізації підтримки на користь кількох проєктів Рузвельт нарешті зрозумів, що навіть друзі відвернулися від нього: «Моя самотня вершина перетворилася на низькоділ, втрачені всі важелі впливу. Я не можу реалізувати заплановане»259. Цей досвід болісно вдарив по його самолюбству, як і тій безапеляційності та самовдоволеності, що стояли на шляху до співпраці й пошуку компромісів з іншими. Пізніше Рузвельт збагнув, що був не «таким уже й впливовим»260 і що «допомога інших людей»261 важлива, хай «вони й не ідеальні». Він також зрозумів, що «коли не можеш здобути всього, що прагнеш, маєш узяти все, що можеш»262. Рузвельт почав допомагати іншим, а ті у відповідь почали підставляти йому своє плече.263 Світ був набагато складнішим та більш неоднозначним, ніж здавалося Рузвельту під тиском категоричних моральних імперативів. Здатність вчитися на власних помилках і корегувати свою надто егоцентричну поведінку стали вкрай важливими для особистісного розвитку Рузвельта.

Теодор продемонстрував здатність зростати духовно під час розгляду поданого профспілками законопроєкту про заборону виробництва сигар в орендованих будинках. Законопроєкт потрапив до одного з комітетів, у якому працював Рузвельт, і спочатку він вирішив, що голосуватиме проти, так само як свого часу не підтримав пропозиції встановити мінімальну заробітну плату й максимально дозволену кількість годин робочого дня. Пізніше він сказав, що мав «упереджену думку» щодо «державного втручання в питання покращення соціальних та економічних умов праці робітників»264, адже з огляду на своє привілейоване становище поділяв принципи вільної економічної конкуренції, які вивчав в університеті. Що ж до закону про виробництво сигар, то, на переконання Рузвельта, власники будинків і мануфактур мали повне право використовувати своє майно, як забажають.

Зустрівшись із лідером профспілок Семюелем Ґомперсом^265 і вислухавши його розповідь про жахливі умови праці в мануфактурах, Рузвельт погодився перевірити ці виробництва, щоб побачити все на власні очі. У таких будинках тоді мешкали тисячі родин. Вони виготовляли, сушили й фасували сигари. Рузвельта настільки вразило побачене, що він змінив свої погляди й погодився підтримати законопроєкт. Тридцять років по тому він усе ще пам’ятав одну таку брудну мануфактуру, де п’ятеро дорослих і кілька дітей — усі емігранти з Чехії без знання англійської — жили у тісній кімнатці, де й працювали по шістнадцять годин на добу. Тютюн лежав усюди — поруч з їхніми ліжками, біля їжі. Після цієї виїзної перевірки у Рузвельта не лишилося й «тіні сумніву, що дозволити виробництво сигар у будинках-мануфактурах» було «однозначним злом — як з соціальної й виробничої точки зору, так і з огляду на питання особистої гігієни»266.

Цей епізод показує, як Рузвельт розвивав почуття емпатії. Якщо Лінкольн мав цей дар від народження, то Рузвельт починав краще розуміти інших людей і їхні погляди, відвідуючи місця, куди представники його класу не те що не ходили — навіть не чули про їхнє існування! Як зазначив Джейкоб Ріїс, «згодом він почав краще зрозуміти життя»267. В есеї про «дух солідарності» написаному п’ятнадцять років по тому, Рузвельт стверджував, що емпатії, як і сміливості, можна навчитися. «Людина, яка свідомо прагне розділити свою долю з іншими, хоче змусити їх жити своїми інтересами й поділяти свою мету, спочатку концентрується на собі й передусім служить своїм інтересам. Та якщо докласти зусиль, це швидко мине і людина відчує, що дух солідарності, який попервах був штучним, справді існує. Він має латентну форму і може поступово зростати»268. Рузвельт також вважав, що «затята політична й соціальна боротьба» великою мірою породжується надмірною віддаленістю різних верств і класів одне від одного, а отже, «жоден із них не може зрозуміти почуттів, упереджень і поглядів іншого»269.

Перед початком третього скликання до Законодавчих зборів Рузвельт пом’якшив свою безапеляційну риторику. Працюючи з демократами, яких раніше називав «гнилими», він об’єднав дві партії навколо ухвалення законопроєктів, необхідних для реформи державної служби, а також кількох ініціатив на користь міста Нью-Йорк. Він почав приділяти увагу слабким сторонам свого характеру, боротися з власними страхами та егоїзмом, а відтак посилювати своє лідерство.

У свої двадцять п’ять Рузвельт жив у щасливому шлюбі, чекав на народження первістка й казав дружині, що міцно «тримає штурвал»270.

Розділ 3. Франклін: «Ні, звіть мене Франклін»

Ніхто не стає лідером за розкладом. Вроджені лідерські якості мали і Авраам Лінкольн, і Теодор Рузвельт, і Франклін Рузвельт. Проте всі вони відчули себе лідерами й почали сприйматися оточенням як лідери на різних етапах свого життя.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.