2021

ISBN 978-966-982-543-8 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням: Russell K. E. My Dark Vanessa : a novel / Kate Elizabeth Russell. — New York : William Morrow, 2020. — 384 p.

Переклад з англійської О. Оксенич

Дизайнер обкладинки Світлана Кривошей

Текст містить ненормативну лексику

Електронна версія створена за виданням:

Р24

Расселл К. Е.

Моя темна Ванесса : роман / Кейт Елізабет Расселл; пер. з англ. О. Оксенич. — Х. : Віват, 2020. — 416 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-238-3 (укр.)

ISBN 978-0-06-294150-3 (англ.)

2000 рік. Яскрава й амбітна Ванесса заплутується в романі з Джейкобом Стрейном, сорокадворічним викладачем англійської літератури. 2017 рік. Стрейна звинувачують у сексуальних домаганнях. Переосмислюючи події сімнадцятирічної давнини, Ванесса розривається між минулим і теперішнім. У її свідомості тісно переплітаються спогади і травми дорослої жінки із хвилюваннями дівчини-підлітка. Вона має вирішити: то було кохання чи її просто використали? Еротичний захват чи нездоровий потяг? Чи була вона готова до таких стосунків, коли їй було всього-на-всього п’ятнадцять?

УДК 821.111(73)

© Kate Elizabeth Russell, 2020

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

Я виросла у штаті Мен, там здобула освіту, спочатку у приватній школі в дев’ятому та десятому класах, після чого покинула її з особистих причин, а згодом — у коледжі. Розумію, що через подібність між цими фактами та певними художніми елементами в «Моїй темній Ванессі» ті читачі, які трохи знайомі з моєю біографією, можуть помилково дійти висновку, що я розповідаю потайну історію тих подій. Це неправда, мій роман — суто художня література, всі персонажі та події вигадані.

Ті, хто за останніх років стежив за новинами, знають, які саме історії, переплавлені моєю уявою, надихнули мене на цей роман. Я вклала в нього ще й інші джерела натхнення — теорію критичної травми, попкультуру та постфемінізм ранніх нульових років, а ще мої власні неоднозначні почуття щодо «Лоліти». Усе це — цілком нормальний процес створення художньої літератури. Однак із надмірною обережністю повторюю, що цей роман не переповідає справжніх подій мого життя. Окрім наведених вище паралелей завважу, що оповідь також не є особистою історією моїх викладачів чи знайомих.

Реальним Долорес Гейз та Ванессам Вай, яких іще не вислухали, не зрозуміли й не повірили їм

2017

Я збираюся на роботу, пост висить уже вісім годин. Накручую волосся й оновлюю сторінку. Поки що двісті двадцять чотири репости та вісімсот сімдесят п’ять лайків. Я одягаю чорний вовняний костюм, знову оновлюю сторінку. Пірнаю під диван по чорні черевики без підборів, знову оновлюю. Чіпляю на жакет золотий бейдж із прізвищем, оновлюю. Цифри щоразу ростуть, коментарі множаться.

Ти така сильна.

Ти така відважна.

Що за потвора могла вчинити таке з дитиною?

Дивлюся на останнє повідомлення, яке надіслала Стрейнові чотири години тому: У тебе все гаразд?.. Він досі не відповів, навіть не прочитав. Набираю ще одне: Я тут, якщо хочеш поговорити, тоді думаю й витираю написане, натомість надсилаю безсловесний ряд знаків питання. Чекаю кілька хвилин, набираю номер, та виклик одразу йде на голосову пошту. Пхаю телефон до кишені й виходжу з дому, зачиняю двері за собою. Нема сенсу так старатися. Він зчинив цей безлад. Це його проблема, не моя.

На роботі я сиджу на консьєрж-службі в кутку холу готелю й даю гостям рекомендації: куди сходити, де поїсти. Сезон саме добігає кінця, приїжджають останні нечисленні туристи, щоб побачити осіннє листя на деревах, перш ніж Мен застигне на зиму. З незворушною усмішкою, яка насправді не торкається очей, я резервую столик для пари, яка святкує свою першу річницю, і замовляю їм пляшку шампанського, що чекатиме на них у номері. Цей жест не входить до моїх робочих обов’язків, але забезпечить мені непогані чайові. Викликаю авто для родини, що прямує до аеропорту. Чоловік, який зупиняється в готелі двічі на місяць по понеділках (відрядження), приносить мені три брудні сорочки й питає, чи можна їх випрати до ранку.

— Я про це подбаю, — кажу.

Чоловік шкіриться, підморгує мені.

— Ванессо, ви найкраща.

На перерві я сиджу в порожній комірці кімнати для персоналу, дивлюся в телефон і жую вчорашній сандвіч, що лишився від останнього кейтерингу[1]. Перевірка фейсбуку перетворилася на нав’язливу ідею: не можу зупинити пальці, не можу заборонити очам бігати по екрану, всотуючи лайки й репости, що здіймаються хвилею, — десятки цих ти безстрашна, продовжуй говорити правду, я вірю тобі. Навіть поки читаю, внизу спалахують три крапки — хтось саме цієї миті набирає коментар. Тоді він з’являється, наче за помахом чарівної палички: ще одне повідомлення про силу й підтримку, яке змушує мене відсунути телефон на інший кінець столу й жбурнути рештки черствого сандвіча до смітника.

Я вже збираюся повертатися на місце, коли телефон починає вібрувати, на екрані висвічується: ДЖЕЙКОБ СТРЕЙН. Я відповідаю зі сміхом, із полегшенням, бо він живий, він телефонує.

— У тебе все гаразд?

Якусь мить панує тиша, і я завмираю, не зводячи очей з вікна, що виходить на Моньюмент-сквер — там осінній фермерський ринок, фургони з фастфудом. Почався жовтень, осінь у всій своїй красі — та пора, коли здається, що Портленд зійшов зі сторінок модного каталогу: круглі й довгасті гарбузи, бутлі яблучного сидру. Жінка в картатій фланелі й гумових чоботях зі шкіряними халявами йде через площу, всміхається до немовляти, що висить у неї на грудях.

— Стрейне?

Він важко видихає.

— Гадаю, ти вже бачила.

— Так, — відповідаю. — Бачила.

Я ні про що не питаю, та він однаково береться пояснювати. Каже, що школа відкриває розслідування і він готується до найгіршого. Припускає, що його змусять піти у відставку. Сумнівається, що дотримається до кінця навчального року чи навіть до різдвяних канікул. Чути його голос — це шок, мені складно стежити за тим, що він говорить. Минули місяці від нашої останньої розмови, коли мене охопила паніка після татової смерті від серцевого нападу і я сказала Стрейнові, що більше так не можу. Подібні раптові напади моральності зі мною вже траплялися — це тоді, коли я втрачала роботу, під час розривів і зривів, — ніби хороше в мені могло заднім числом полагодити все, що я зруйнувала.

— Але ж вони вже провели розслідування, коли вона ще була твоєю ученицею, — кажу я.

— Його переглядають. Усіх знову опитують.

— Якщо тоді вони вирішили, що ти не зробив нічого лихого, то чому зараз передумали?

— Ти останнім часом дивилася новини? — запитує він. — Ми живемо в геть інші часи.

Я хочу сказати йому, що він надто драматизує, що все буде гаразд, адже він не винен, але знаю, що все саме так, як каже Джейкоб. За останніх місяців набрав обертів рух жінок, які звинувачують чоловіків у переслідуваннях та нападах. Його жертвами стали переважно знамениті люди — музиканти, політики, кінозірки, — але пролунали й менш відомі імена. Байдуже, до якого роду занять вони належать, — усі звинувачені йдуть одним шляхом. Спочатку все заперечують. Згодом, збагнувши, що галас навколо них через їх звинувачення не вщухає, знеславлені, вони звільняються з посад і оприлюднюють якісь неясні вибачення, не схожі на визнання провини. Потім останній крок: вони замовкають і зникають. Справжній сюрреалізм — дивитися, як ця вистава розігрується день за днем, як легко вони занепадають.

— Усе буде гаразд, — кажу я. — Усе, що вона написала, — суцільна брехня.

На тому кінці Стрейн глибоко зітхає, повітря свистить між зубами.

— Не знаю, чи вона бреше, принаймні формально.

— Ти ж її хіба що торкнувся. А в пості вона пише, що ти на неї напав.

— Напав, — пирхає він. — Нападом можна назвати що завгодно: коли ти хапаєш когось за руку або ж відштовхуєш плечем, це вже можна назвати побиттям. Це юридичний термін, що нічого не означає.

Я дивлюсь у вікно, на ринок: рухається натовп, кружляють мартини. Жінка, що продає їжу, відкриває металеве цебро, дістає звідти два тамале[2], над якими клубочиться пара.

— Знаєш, вона минулого тижня мені написала.

Пауза.

— Та невже?

— Хотіла знати, чи приєднаюся я до неї. Певно, вирішила, що як затягне мене, то це здаватиметься більш правдивим.

Стрейн мовчить.

— Звісно, я не відповіла.

— Так, — каже він. — Авжеж.

— Вирішила, що вона блефує. Не подумала, що їй стане сміливості. — Я нахиляюся вперед, притуляюся чолом до скла. — Усе буде гаразд. Мою позицію ти знаєш.

На цих словах він видихає. Я уявляю усмішку полегшення, що з’являється в нього на обличчі, зморшки в кутиках очей.

— Це все, що мені треба було почути, — каже він.

Повернувшись за робочий стіл, я відкриваю фейсбук, вбиваю «Тейлор Бьорч» у рядок пошуку, екран заповнює її профіль. Гортаю мізерну публічну інформацію, яку вивчала роками, фотографії, новини, а тепер зверху висить пост про Стрейна. Числа досі ростуть — вже чотириста тридцять вісім репостів, тисяча вісімсот лайків, плюс нові коментарі, такі ж самі.

Це так надихає.

Захоплююся твоєю силою.

Неси свою правду далі, Тейлор.

Коли ми зі Стрейном зустрілися, мені було п’ятнадцять, а йому сорок два, нас розділяли майже ідеальні тридцять років. Так я тоді описувала цю різницю: ідеальна. Мені подобалася ця математика. Тричі мій вік, так легко було уявити всередині нього трьох мене: одна згорнулася навколо мозку, друга — навколо серця, третя перетворилася на рідину й тече його венами.

Він казав, що у Бровіку час від часу траплялися романи між викладачами й ученицями, але з ним такого не було, бо до мене в нього ні до кого не було подібного потягу. Я першою змусила його це відчути. Було в мені щось таке, що виправдовувало цей ризик. Принадність, що захопила його.

І річ аж ніяк не в моїй юності — не для нього. Понад усе він любив мій розум. Казав, що мій емоційний інтелект близький до геніальності, що я геніально пишу і зі мною він може поговорити, звіритися мені. Казав, що в мені таїться темна романтика — така сама, яку він бачив у собі. Ніхто не розумів цієї його темної сторони, поки не з’явилася я.

— Так мені на роду написано, — сказав він якось, — що рідній душі, яку я нарешті знайшов, всього п’ятнадцять років.

— Якщо хочеш поговорити про рідну душу, — відбила я удар, — уяви, як воно було б, коли п’ятнадцять років тобі, а твоя рідна душа — старенька бабця.

Після цих слів Стрейн пильно вдивився в моє обличчя, щоб переконатися, що я жартую. Звісно ж, це був жарт. Мені не хотілося мати нічого спільного з хлопцями-однолітками, їхньою лупою й прищами, їхньою жорстокістю — звичним розбиранням дівчат на окремі риси, оцінюванням частин нашого тіла за шкалою від одного до десяти. Я була створена не для них. Мені подобалася обачність Стрейнового середнього віку, розміреність його залицянь. Він порівнював колір мого волосся з кленовим листям, заповнював мої руки поезією: Емілі[3], Една[4], Сильвія[5]. Джейкоб давав мені змогу побачити себе такою, якою бачив мене він, — рудоволосою дівчиною, що має владу повстати й пожерти його. Він так мене любив, що іноді, коли я виходила з його класу, сідав там, де щойно сиділа я, клав голову на стіл, намагаючись вдихнути те, що я лишила по собі. Усе це було ще до нашого першого поцілунку. Він був зі мною обережний. Так намагався бути хорошим.

Легко піймати ту мить, коли все почалося. Ту мить, коли я увійшла до залитого сонцем класу і вперше відчула, як він їсть мене очима. Проте важче збагнути, коли ж настав кінець, якщо він уже справді настав. Гадаю, все увірвалося, коли мені виповнилося двадцять два: він сказав, що йому треба опанувати себе, що він не може вести гідне життя, коли я близько. Однак протягом останнього десятиріччя бували й нічні дзвінки, коли ми з ним заново переживали наше минуле, роз’ятрюючи рану, якій обоє не давали загоїтися.

Припускаю, саме до мене він звернеться років за десять-п’ятнадцять, коли почне відмовляти його тіло. Це здається ймовірним кінцем цієї історії кохання: я кидаю все й роблю що завгодно, віддана, мов той пес, а він усе бере, й бере, й бере.

Виходжу з роботи об одинадцятій, крокую порожніми вулицями центру, вважаючи за особисту перемогу кожен квартал, який проходжу, не подивившись на пост Тейлор. Удома теж не дивлюся на телефон. Вішаю робочий костюм до шафи, змиваю макіяж, викурюю «шишку», лежачи в ліжку, й вимикаю світло. Самоконтроль.

Однак, коли відчуваю в темряві, як простирадло ковзає по нозі, щось у мене всередині зсувається. Нараз мене переповнює потреба: бути переконаною, просто почути, як він каже, що, звісно ж, не робив того, про що розповідає та дівчина. Я мушу знову почути від нього, що вона бреше, що вона була брехухою десять років тому, і досі є нею, захоплена цією солодкозвучною піснею віктимності.

Він відповідає вже на середині першого гудка, наче чекав на мій дзвінок.

— Ванессо.

— Вибач. Знаю, вже пізно.

Я вагаюся, непевна, як саме попросити в нього те, що мені потрібно. Ми так давно цього не робили. Погляд бігає темною кімнатою, завважує обриси відчинених дверей шафи, тінь ліхтаря на стелі. На кухні гуде холодильник, скрапує вода з крану. Він мені винен за моє мовчання, за мою вірність.

— Я швидко, — кажу. — Кілька хвилин.

Чути шурхіт ковдри, коли він сідає в ліжку, переносить телефон від вуха до вуха, і я вже думаю, що він зараз відмовиться. Проте потім, напівпошепки, від чого мої кістки розливаються молоком, він починає розповідати, якою я була: «Ванессо, ти була юна й стікала красою. Ти була підлітком, еротична й така жива, що це до біса мене лякало».

Я перевертаюся на живіт, засовую подушку між ніг. Кажу йому дати мені спогад, щось таке, у що можна провалитися. Він мовчки перебирає сцени.

— Кабінет за класною кімнатою, — каже нарешті. — То була середина зими. Ти, розкинута на канапі, шкіра вкрита сиротами.

Заплющую очі й опиняюся в тому кабінеті: білі стіни, блискуча дерев’яна підлога, стіл зі стосом недоперевірених робіт, жорстка канапа дряпає шкіру, радіатор, що шипить, і одне-єдине вікно, восьмикутне, зі склом кольору морської піни. Я не зводила з нього очей, поки він прів наді мною, і почувалася немов під водою, наче тіло моє не мало ваги, оберталося, байдуже до того, де верх, а де низ.

— Я цілував тебе, спускаючись донизу. Змушував закипіти. — М’який короткий сміх. — Так ти це називала. «Змусь мене закипіти». Вигадувала цікаві слова. Була така сором’язлива, ненавиділа про це говорити, воліла одразу перейти до справи. Пам’ятаєш?

Я не пам’ятаю, не зовсім. Маю стільки неповних, тінистих спогадів з тої пори. Потребую, щоб він заповнив ці пробіли, попри те що та дівчина, яку він описує, іноді здається мені незнайомкою.

— Тобі важко було лежати тихо, — провадить він. — Ти прикушувала губу, щоб не кричати. Пам’ятаю, колись аж кров пішла, але ти так і не дала мені зупинитися.

Я втискаюся обличчям у матрац, труся об подушку, поки його слова заповнюють мою голову, переносять мене з ліжка в минуле, де мені п’ятнадцять, я гола нижче пояса, розпростерта на канапі в його кабінеті, тремчу, палаю, а він колінкує в мене між ногами, не зводячи очей з мого лиця.

«Господи, Ванессо, твоя губа, — каже він. — У тебе кров».

Я хитаю головою й зариваюся пальцями в подушки. Усе гаразд, продовжуй. Просто займімося цим.

— Ти була така ненаситна, — каже Стрейн. — Твоє пружне маленьке тіло.

Кінчаючи, я різко видихаю через ніс, а він запитує, чи пам’ятаю я ті відчуття. Так, так, так. Я пам’ятаю. Саме за почуття я і тримаюся — за те, що він зі мною робив, як завжди змушував моє тіло звиватися й просити ще і ще.

Я ходжу до Рубі вже вісім місяців, відколи помер тато. Спочатку це була терапія горя, але вона перетворилася на розмови про маму, мого колишнього, те, як я застрягла на своїй роботі, як відчуваю, що застрягла в усьому взагалі. Це примха, навіть з урахуванням гнучкого тарифу Рубі: п’ятдесят баксів на тиждень просто за те, щоб хтось мене вислухав.

Її кабінет розташований за кілька кварталів від готелю, це м’яко освітлена кімната з двома кріслами, софою та столиками, на яких стоять коробки серветок. Вікна виходять на затоку Каско: над риболовними пірсами юрмляться мартини, повільно пливуть нафтові танкери й амфібні туристичні човни-качки, що крякають, сповзаючи у воду й перетворюючись з автобуса на човен. Рубі старша за мене, радше як старша сестра, аніж мама, у неї світло-русяве волосся й химерне хіпарське вбрання. Мені подобаються її сабо з дерев’яними підборами, те, як вони стук-стук-стукають, коли вона ходить кабінетом.

— Ванессо!

Ще мені подобається, як вона промовляє моє ім’я, відчиняючи двері, наче це для неї полегшення: бачити, що на порозі стою саме я, а не хтось інший.

Цього тижня ми говоримо про перспективи моєї поїздки додому на свята — вперше, відколи не стало тата. Я стурбована тим, що в мами може бути депресія, і не знаю, як почати говорити на цю тему. Разом із Рубі ми придумуємо план. Пропрацьовуємо ймовірні сценарії маминої реакції, якщо я вважатиму, що їй потрібна допомога.

— Поки ти підходиш до цього з емпатією, — каже Рубі, — гадаю, все буде добре. Ви з нею близькі. Впораєтеся з тяжкими розмовами.

Близькі? З мамою? Я не сперечаюся, але й не погоджуюсь. Іноді мене дивує, як легко я ввожу в оману інших, навіть не маючи наміру цього робити.

Примудряюся втриматися від перевірки фейсбуку до кінця сесії, коли Рубі дістає телефон, щоб внести до календаря дату нашої наступної зустрічі. Підвівши на мене очі, вона бачить, як шалено я гортаю сайт, і питає, чи є якісь останні новини.

— Ну ж бо вгадаю — викрито чергового аб’юзера.

Я відриваюся від телефона, дивлюся на неї, кінцівки холонуть.

— Цьому просто немає кінця-краю, еге ж? — Рубі сумно всміхається. — Від цього не втечеш.

Вона починає говорити про останнього знаменитого викритого — режисера, який зробив кар’єру на фільмах про насильство над жінками. Очевидно, за лаштунками зйомок він тішився тим, що розстібався перед юними акторками й умовляв їх на мінети.

— І хто подумав би, що цей тип може бути аб’юзером? — саркастично запитує Рубі. — В його фільмах повно доказів. Ці чоловіки ховаються в нас просто на очах.

— Це тому, що ми їм дозволяємо, — кажу я. — Позаочі пускаємо.

Вона киває.

— Твоя правда.

Це захопливо — говорити таке, підбиратися близько до краю.

— Не знаю, що й думати про всіх тих жінок, які знову і знову з ним працювали, — кажу. — Невже вони себе не поважають?

— Ну, жінки тут не винні, — каже Рубі.

Я не сперечаюся, просто даю їй чек.

Удома я обкурююся й засинаю на канапі, не вимкнувши світла. О сьомій ранку на твердій дерев’яній підлозі дзижчить від повідомлення телефон, я непевно перетинаю кімнату, йдучи за ним. Мама. Привіт, люба. Думаю про тебе.

Я витріщаюся на екран і намагаюся збагнути, що саме вона знає. Пост Тейлор висить у фейсбуці вже три дні, і хоча мама не має зв’язків ні з ким у Бровіку, публікація широко розповзлася. До того ж нині вона постійно онлайн, безкінечно лайкає, репостить і встряє у сварки з тролями консерваторів. Вона запросто могла його прочитати.

Згортаю повідомлення, відкриваю фейсбук: дві тисячі триста поширень, сім тисяч дев’ятсот лайків. Учора ввечері Тейлор оновила статус:

ВІРТЕ ЖІНКАМ.

1 Кейтеринг (англ. сatering — поставляти провізію) — галузь громадського харчування, пов’язана з наданням послуг на віддалених об’єктах. (Тут і далі прим. ред.)

2 Тамале — це месоамериканська страва; тісто з кукурудзяного борошна, обгорнуте кукурудзяним (або банановим) листям, приготоване на парі. Перед вживанням листя знімають. Тамале може містити начинку з м’ясного фаршу, сирів, фруктів або овочів, нерідко з перцем чилі.

3 Емілі Елізабет Дікінсон (1830—1886) — американська поетеса. Її вважають однією з найважливіших постатей американської та світової поезії.

4 Една Сент-Вінсент Міллей (1892—1950) — американська феміністська поетеса і драматургиня, перша жінка, яка отримала Пулітцерівську премію за поезію, одна з найвідоміших поетес США XX століття.

5 Сильвія Плат (1932—1963) — американська феміністська поетеса та прозаїк, одна із засновниць жанру сповідальної поезії в англомовній літературі.

2000

Звертаючи на двосмугове шосе, що веде до Норумбеги, мама каже:

— Я дуже хочу, щоб ти цьогоріч вибралася.

Починається другий рік старшої школи, сьогодні заселення до гуртожитку, і це останній шанс для мами витрусити мою обіцянку, поки Бровік не проковтнув мене повністю, обмеживши наше спілкування телефонними дзвінками й канікулами. Торік вона хвилювалася, що в школі-пансіоні я із цепу зірвуся, тож змусила пообіцяти, що я не питиму й не займатимуся сексом. Цього року хоче, щоб я пообіцяла їй завести нових друзів — це здається більш образливим, може, й жорстоким. Я посварилася з Дженні п’ять місяців тому, але рана ще свіжа. Від самої фрази «нові друзі» крутить у шлунку: це схоже на зраду.

— Я просто не хочу, щоб ти день і ніч сиділа самотою в кімнаті, — каже вона. — Що не так?

— Якби я була вдома, то тільки й сиділа б у кімнаті.

— Але ж ти не вдома. Є різниця? Пам’ятаю, ти говорила щось про соціальне життя, коли переконувала відпустити тебе сюди.

Я втискаюся в пасажирське сидіння: от якби тіло могло зануритися в нього повністю, щоб не доводилося чути, як вона використовує мої слова проти мене ж. Півтора року тому до мого восьмого класу прийшов представник Бровіку, він поставив нам вербувальне відео з кадрами доглянутого кампусу, що купався в золотому сонячному світлі, і я почала переконувати батьків дозволити мені подати заяву: склала список із двадцяти пунктів під заголовком: «Чому Бровік кращий за звичайну школу». Серед пунктів було «соціальне життя» в школі, а також відсоток випускників, які вступають до коледжів, і кількість предметів поглибленого вивчення — про все це я прочитала в брошурі. Зрештою, батькам знадобилося рівно два пункти: по-перше, я отримала стипендію, тож вони не повинні були за це платити, а по-друге, відбулася стрілянина в Колумбайн. Ми цілими днями дивилися CNN, закільцьовані кадри того, як діти тікають, щоб вижити. Коли я сказала: «У Бровіку ніколи не сталося б чогось подібного», батьки перезирнулися, наче я озвучила те, про що вони вже думали.

— Ти все літо нудилася, — каже мама. — Час збадьоритися й жити далі.

Я бурмочу:

— Неправда.

Однак це правда. Якщо я не вилежувалася перед телевізором, то гойдалася в гамаку, вдягнувши навушники й слухаючи пісні, від яких на очі гарантовано наверталися сльози. Мама каже, що не можна аж так поринати у свої почуття — у житті завжди буде щось сумне, тож таємниця щастя полягає в тому, щоб не дозволяти собі занурюватися в негатив. Вона не розуміє, як може тішити сум; годинами гойдаючись у гамаку з Фіоною Еппл^6 у вухах, я почуваюся більш ніж щасливою.

Там, у автівці, я заплющую очі:

— Якби ж мене міг відвезти тато, щоб ти такого мені не говорила.

— Він сказав би тобі те саме.

— Так, але в нього це звучало б приємніше.

Навіть із заплющеними очима я бачу все, що пробігає за вікном. Це мій другий рік у Бровіку, але ми їздили цією дорогою не менше дюжини разів. Молочні ферми й передгір’я західного Мена, універмаги з рекламою холодного пива й живої наживки, ферми, у яких просідають дахи, іржаві остови автомобілів, по пояс зарослі травою й золотушником. Щойно в’їжджаєш до Норумбеги, стає мальовничо: ідеальний центр містечка, пекарня, книжкова крамниця, італійський ресторан, кальянна лавка, громадська бібліотека та кампус Бровіку на пагорбі — сяйлива біла обшивка й цегла.

Мама повертає до центрального входу. Велика табличка «ШКОЛА БРОВІК» прикрашена білими й бордовими повітряними кульками на честь дня заселення, вузькі доріжки переповнені недбало припаркованими автомобілями, позашляховиками, які забиті речами. Батьки й новачки блукають кампусом, розглядають будівлі. Мама нахиляється вперед над кермом, і повітря між нами гусне, поки автомобіль смикається вперед, тоді спиняється, а відтак знову смикається.

— Ти розумна, цікава мала, — каже вона. — У тебе має бути велика компанія. Не варто зациклюватися й приділяти увесь свій час одній людині.

Її слова різкіші, ніж вона того, певно, хотіла, але я все одно відгавкуюся:

— Дженні була не просто однією людиною. Вона була моєю сусідкою.

Я промовляю це слово так, наче значимість цих стосунків має бути очевидною — близькість, що дезорієнтує, і те, яким бляклим і німим міг ставати світ поза спільною кімнатою, — але мама не розуміє. Вона ніколи не жила в гуртожитку, не вчилася навіть у коледжі, мовчу вже про школу-пансіонат.

— Сусідка вона чи ні, — каже мама, — у тебе могли б бути й інші друзі. Годі про це. Зосереджуватись на комусь одному геть нездорово.

Ряд автівок перед нами розділяється, ми наближаємося до зеленої зони кампусу. Мама вмикає лівий поворотник, тоді правий.

— Куди мені тут?

Я зітхаю й показую ліворуч.

Ґулд — маленький гуртожиток, насправді просто будинок на вісім кімнат і квартирою для чергового. Торік я витягла в лотереї маленьку цифру, тож маю окрему кімнату — це рідкість для другокурсника. Нам із мамою знадобилося аж чотири поїздки, щоб перевезти всі мої речі: дві валізи одягу, коробку з книжками, додаткові подушки й простирадла, покривало, яке вона зробила з моїх старих футболок, та вентилятор на стійці, обладнаний, щоб стояти у центрі кімнати.

Поки ми розбираємо речі, повз відчинені двері проходять люди: батьки, учні, чийсь молодший брат носиться коридором сюди-туди, аж падає й починає ридати. Якоїсь миті мама виходить до вбиральні, і я чую, як вона вітається з кимось своїм удавано-ввічливим голосом, а інша мати відповідає їй так само. Я припиняю викладати книжки на полиці над столом, прислухаюся. Мружуся, намагаюся впізнати голос: місис Мерфі, мати Дженні.

Мама повертається до кімнати, зачиняє двері.

— Щось тут стає галасливо, — каже вона.

Розставляючи книжки, я питаю:

— То була мама Дженні?

— Угу.

— А Дженні ти бачила?

Мама киває, та далі нічого не каже. Розпаковуємося мовчки. Коли застеляємо ліжко, натягуємо простирадло на резинці на смугастий матрац, я кажу:

— Правду кажучи, мені її шкода.

Мені подобається, як це звучить, але, звісно ж, це брехня. Ще вчора я цілу годину вивчала своє відображення в дзеркалі у спальні, намагаючись побачити те, що побачить Дженні, й питаючи себе, чи помітить вона, що моє волосся посвітлішало від спрею, а у вухах — нові сережки-кільця.

Мама не відповідає, дістає покривало з пластикового контейнера. Я знаю, вона боїться, що я знову впаду в депресію, що моє серце знову буде розбито.

— Навіть якщо вона тепер спробує зі мною дружити, — кажу, — я не гаятиму на неї свій час.

Мама ледь помітно всміхається, розгладжує покривало.

— Вона досі зустрічається з тим хлопцем?

Вона має на увазі Тома Гадсона, бойфренда Дженні і причину нашої сварки. Я знизую плечима, наче не знаю, але насправді знаю. Звісно ж. Усе літо я вивчала профіль Дженні в AOL^7, і її статус досі лишився «у стосунках». Тож вони разом.

Перед від’їздом мама дає мені чотири двадцятки і змушує пообіцяти, що я щонеділі телефонуватиму додому.

— Не забувай, — настановляє вона. — І приїзди на татів день народження.

Її обійми такі міцні, що аж кісткам боляче.

— Я дихати не можу.

— Вибач, вибач.

Вона надягає окуляри, ховаючи сльози на очах. Виходячи з кімнати гуртожитку, тицяє в мене пальцем.

— Будь добра до себе. І спілкуйся з людьми.

Я відмахуюся від неї.

— Так, так, так.

Дивлюся з порогу, як вона йде коридором, зникає на сходах, і все. Її нема. Стоячи там, я чую наближення двох голосів, дзвінке відлуння сміху матері й дочки. Коли вони — Дженні з матір’ю — з’являються, пірнаю в безпеку своєї кімнати. Я бачу їх мигцем, ледь встигаю завважити її волосся, що стало коротше, та сукню, яка на моїй пам’яті провисіла в шафі весь минулий рік і вона жодного разу її не вдягла.

Я лягаю на ліжко, обводжу поглядом кімнату й слухаю прощання в коридорі, шморгання носом, тихий плач. Повертаюся думками на рік назад, коли я в’їхала до гуртожитку першокурсників, до першого вечора, коли ми з Дженні довго не спали, а з її плеєра лунали «Smith» та «Bikini Kill» — гурти, про які я ніколи не чула, та прикинулася, що знаю їх, бо боялася здатися невдахою й селючкою. Боялася, що як матиме мене за таку, то перестану їй подобатися. У ті перші дні в Бровіку я написала у своєму щоденнику: «Найбільше мені тут подобається те, що я можу познайомитися з такими людьми, як Дженні. Вона така достобіса КРУТА, що навіть саме життя поряд із нею вчить мене, як теж бути крутою!» Потім я вирвала зі щоденника цю сторінку й викинула її. Від неї моє обличчя палало соромом.

У Ґулді чергує міс Томпсон, нова вчителька іспанської, щойно з коледжу. На першу зустріч у вітальні вона принесла кольорові маркери й папірці, щоб ми зробили таблички з іменами на двері. Інші дівчата — старшокурсниці, а я та Дженні — другого року. Ми сіли з різних кінців столу, даючи одна одній чимало простору. Малюючи свою табличку, вона схиляється над столом, підстрижене темне волосся падає на щоки. Коли вона виструнчується, набрати повітря й узяти інший маркер, ковзає по мені поглядом так, наче мене не існує.

— Перш ніж повернетеся до своїх кімнат, візьміть оце, — каже міс Томпсон і розгортає пластиковий пакет.

Я спершу думаю, що це цукерки, аж тоді бачу, що там — сріблясті свистки.

— Цілком можливо, що вони вам і не знадобляться, — каже вона, — але нехай краще будуть. Про всяк випадок.

— Для чого може знадобитися свисток? — питає Дженні.

— Ой, знаєте, це просто застережний засіб у кампусі.

Міс Томпсон усміхається так широко, що зрозуміло: їй вельми не по собі.

— Але ж торік їх не було.

— Це в разі, якщо хтось спробує тебе зґвалтувати, — каже Діана Перкінс. — Дмеш у свисток, і він оговтується.

Вона підносить свисток до вуст і сильно дме. Звук летить коридором, такий приємно гучний, що тепер нам усім кортить спробувати.

Міс Томпсон намагається перекричати галас.

— Гаразд, гаразд! — Вона сміється. — Ну нехай, перевірте, чи всі працюють.

— Невже це справді може когось зупинити, якщо він хоче тебе зґвалтувати? — питає Дженні.

— Ґвалтівника ніщо не зупинить, — каже Люсі Саммерс.

— Це неправда, — завважує міс Томпсон. — І це не «ґвалтівні» свистки, а засіб загальної безпеки. Якщо відчуєте, що в кампусі щось не так, просто свисніть.

— А хлопці отримують свистки? — запитую я.

Люсі з Діаною закочують очі.

— Нащо хлопцям свистки? — питає Діана. — Головою подумай.

Дженні на це голосно сміється, наче Люсі з Діаною щойно не закочували очей, слухаючи її.

Перший день занять, кампус вирує, в обшитих білим будинках відчинено вікна, паркінг для викладачів заповнений. За сніданком я п’ю чорний чай, усівшись у кінці простого довгого столу. Шлунок надто зсудомило, щоб їсти. Бігаю поглядом їдальнею, стеля якої подібна до бані собору, роздивляюся нові обличчя, завважую зміни в уже знайомих. Помічаю все про всіх: Марґо Атертон робить проділ зліва, бо ховає підсліпувате праве око, Джеремі Райс щоранку краде в їдальні банан. Ще до того, як Том Гадсон почав зустрічатися з Дженні, перш ніж з’явився привід перейматися тим, що він робить, я зауважувала, як саме він міняє футболки з гуртами, які одягає під сорочку. Це водночас моторошно й неконтрольовано — отака моя здатність помічати стільки всього в інших, коли я впевнена, що в мені ніхто нічого не помічає.

Конвокаційна промова відбувається між сніданком і першою парою; насправді це мотиваційний виступ, який має заохотити нас до нового навчального року. Ми вервечкою заходимо до актової зали: тепле дерево й червоні оксамитові завіси, сонце струменить у вікна, під ним сяють вигнуті ряди стільців. Перші кілька хвилин зібрання, коли директорка місис Джайлз, звичним рухом руки заклавши за вуха шпакувате підстрижене в боб волосся, зачитує нам шкільний кодекс та правила поведінки і її хронічно тремтливий голос лине залом, ми всі, свіженькі й нові, уважно слухаємо її. Та на той час, коли вона сходить зі сцени, а в залі стає душно й на чолі в усіх починають виблискувати перлинки поту, десь позаду хтось стогне:

— Ну, довго ще?

Місис Антонова сердито озирається. Анна Шапіро, яка сидить поруч мене, обмахується руками. Вітерець влітає у відчинені вікна, ворушить край запнутих оксамитових завіс.

Тоді через сцену широким кроком іде містер Стрейн, завідувач кафедри англійської — я впізнаю його, хоч він у мене й не викладав, ми з ним ніколи не спілкувалися. У нього хвилясте чорне волосся й чорна борода, окуляри дзеркальні, тож очей не видно, але перше, що я помічаю — що всі мають помічати, — це його розмір. Він не гладкий, але великий, широкий і такий високий, аж горбиться, наче саме тіло вибачається, що займає забагато місця.

Стаючи до кафедри, він змушений якомога вище звести мікрофон. Коли починає говорити і від його окулярів відбивається сонце, я лізу до наплічника й перевіряю свій розклад. Ось, останнє заняття на сьогодні — поглиблений курс американської літератури з містером Стрейном.

— Цього ранку я бачу молодих людей на порозі великих звершень.

Його слова лунають із колонок, такі чіткі, що їх майже незручно слухати: довгі голосні, тверді приголосні, які наче заколисують тільки для того, щоб різко розбудити. Його промова зводиться до звичних кліше — сягнути зірок, якщо падаєш, хтозна, може, приземлишся на Місяць, — але він добрий промовець, і все це чомусь звучить глибоко.

— Цього навчального року пообіцяйте собі не припиняти боротьбу за те, щоб бути якомога кращими, — каже він. — Киньте собі виклик: зробити Бровік кращим. Залиште свій слід.

Тоді він дістає із задньої кишені червону бандану, витирає чоло, відкриваючи темну пляму поту, що просочився під пахвою.

— Я викладаю в Бровіку вже тринадцять років, — говорить він, — і за ці тринадцять років я став свідком численних мужніх учинків учнів цієї школи.

Я соваюся на стільці, свідома того, що й сама спітніла під колінами й у згині ліктів, і намагаюся уявити, що він має на увазі під «мужніми вчинками».

В осінньому семестрі в моєму розкладі поглиблена французька, поглиблена біологія, поглиблена світова історія для вступу до коледжу, геометрія (не для геніїв із математики, навіть місис Антонова називає її «геометрією для чайників»), курс за вибором під назвою «Політика та ЗМІ США», де ми дивимося CNN та обговорюємо майбутні вибори президента, і поглиблена американська література. Увесь перший день я бігаю кампусом від кабінету до кабінету, згинаючись під вагою книжок — різниця в навантаженні між першим та другим курсом старшої школи одразу відчутна. День добігає кінця, і кожен викладач попереджає, що буде складно і з домашніми завданнями, і з іспитами; усі говорять про значно вищий, іноді карколомний темп навчання — бо ж це не звичайна школа, і ми не звичайна молодь, і як виняткове юнацтво ми повинні бути готові до складнощів і їх подолання. Настає виснаження. У середині дня я вже ледве тримаю голову прямо, тож замість пообідати, прослизаю назад до Ґулда, скручуюся калачиком на своєму ліжку і плачу. Якщо буде так важко, навіщо взагалі намагатися? Це неправильний настрій, а для першого дня поготів, і я питаю себе, що взагалі роблю у Бровіку, чому мені дали стипендію, чому вирішили, що мені стане розуму, щоб навчатися тут? Я вже мандрувала цією спіраллю і щоразу доходила одного висновку: певно, зі мною щось не так, це якась вроджена слабкість, що проявляється в лінощах, у страху перед тяжкою роботою. До того ж, очевидно, більше ніхто в Бровіку таких проблем не має. Вони переходять з уроку на урок, знаючи всі відповіді, завжди підготовлені. Здається, що для них усе це легко.

На американській літературі, останньому занятті цього дня, я одразу ж помічаю, що містер Стрейн після конвокаційної промови перевдягнув сорочку. Він стоїть, спираючись на дошку, склавши руки на грудях, і здається ще більшим, ніж там, на сцені. Нас на занятті десятеро (з Дженні й Томом), і коли ми заходимо до класу, містер Стрейн розглядає нас, наче оцінює. Коли заходить Дженні, я вже сиджу за спільним столом, за кілька місць від Тома. Він сяє, побачивши її, махає рукою, запрошуючи на вільне місце між нами — неуважний, не розуміє, чому це аж ніяк неможливо. Дженні стискає лямки наплічника, скуто всміхається.

— Краще сядьмо з того боку, — каже вона, маючи на увазі протилежний бік, подалі від мене. — Там зручніше.

Її погляд ковзає повз мене, так само як і на зборах у гуртожитку. Це здається певною мірою дурнуватим — так старатися, удаючи, що нашої дружби ніколи не було.

Коли дзвінок провіщує початок заняття, містер Стрейн стоїть незворушно. Він чекає, поки ми всі позамовкаємо, і тоді говорить.

— Гадаю, ви всі знайомі між собою, — каже він, — але я, здається, знаю не всіх.

Містер Стрейн сідає на чільне місце й викликає нас у довільному порядку, запитує імена, звідки ми родом. Деяким ставить інші запитання — чи маємо ми братів та сестер, куди найдалі подорожували, яке інше ім’я обрали б для себе, якби мали змогу? Дженні він питає, у якому віці вона вперше закохалася, і вона шаріється на все обличчя. Том поруч із нею теж червоніє.

Коли настає моя черга представитися, я кажу:

— Мене звати Ванесса Вай, і я, в принципі, нізвідки.

Містер Стрейн відкидається на спинку стільця.

— Ванесса Вай, в принципі, нізвідки.

Я нервово сміюся, розуміючи, як безглуздо звучать мої слова, коли чую їх від нього.

— Тобто це місце, навіть не містечко. І назви воно не має. Кажуть просто Ділянка двадцять дев’ять.

— Тут, у Мені? Далі, східним шосе? — запитує викладач. — Я знаю, де це. Там ще озеро з дуже милою назвою, щось про китів.

Здивовано кліпаю.

— Китова спина. Ми живемо просто на березі. Єдиний будинок, заселений протягом усього року.

Я говорю й відчуваю дивне поколювання в серці. У Бровіку я не сумую за домом, але, може, це тому, що ніхто не знає, звідки я.

— Без жартів, — містер Стрейн трохи замислюється. — Там буває самотньо?

Я на мить завмираю, вражена. Це запитання ранить без болю, лишає надзвичайно чіткий поріз. Хоча я ніколи не вжила б слова «самотньо», описуючи, як живеться в лісі, та, почувши це від містера Стрейна, починаю думати, що, напевно, так і є, і завжди так було; і раптом мені стає соромно, я уявляю, як ця самотність розмазана в мене по обличчю, достатньо помітна, щоб учителю знадобився лише один погляд для розуміння того, що я самотня. Я вичавлюю із себе:

— Певно, буває.

Тим часом містер Стрейн уже пішов далі й питає Ґреґа Ейкерса, як воно — переїхати із Чикаго до пагорбів західного Мену.

Коли ми всі познайомилися, містер Стрейн каже, що його предмет цього року буде найважчим.

— Більшість учнів каже, що я найжорсткіший учитель у Бровіку, — повідомляє він. — Дехто навіть казав, що я жорсткіший за професорів коледжу.

Він барабанить пальцями по столу, дає нам час сприйняти серйозність його слів. Тоді підходить до дошки, бере крейду й починає писати. Кидає через плече:

— Вам уже варто почати записувати.

Ми вовтузимося, дістаючи зошити, поки він починає лекцію про Генрі Водсворта Лонґфелло та його поему «Пісня про Гайавату», про яку я ніколи не чула, і не може бути, щоб тільки я, та коли він питає, чи вона нам знайома, усі кивають. Ніхто не хоче, щоб його мали за дурника.

Поки викладач розповідає, я крадькома оглядаю клас. Кістяк той самий, що й у всіх інших у гуманітарному корпусі — дерев’яна підлога, вбудовані книжкові шафи вздовж стіни, зелені дошки, великий семінарський стіл, — але ця кімната здається зручною, обжитою. У центрі килимок із протертою доріжкою, великий дубовий стіл із зеленою настільною лампою, кавова машинка й горнятко з гербом Гарварду на шафці для документів. Пахне скошеною травою, у відчинене вікно долинає звук автомобільного двигуна, а містер Стрейн пише на дошці рядок із Лонґфелло з такою інтенсивністю, що крейда розсипається в його руці. От він зупиняється, розвертається до нас і каже:

— Якщо ви щось винесете із цього кабінету, нехай це буде думка про те, що світ складається з безкінечно переплетених історій, і кожна з них правдива й справедлива.

Я намагаюся занотувати все, що він каже, до останнього слова.

Коли до дзвінка лишається п’ять хвилин, лекція нараз уривається. Руки містера Стрейна падають, плечі горбляться. Він відступає від дошки, сідає за семінарський стіл, тре обличчя й важко зітхає. Тоді каже виснаженим голосом:

— Перший день завжди такий довгий.

Ми за столом чекаємо, не певні, що тепер робити, ручки зависають над зошитами.

Він відводить руки від обличчя.

— Буду з вами чесний, — каже. — Їбать, як я втомився.

Дженні на іншому кінці столу здивовано сміється. Іноді вчителі у класі жартують, але такого я ні від кого не чула. Мені навіть не спадало на думку, що вчитель може матюкатися.

— Ви не проти, якщо я вживатиму такі слова? — питає він. — Певно, спочатку треба було вас спитати.

Він складає долоні, саркастично щирий.

— Якщо моє вживання колоритної лексики когось тут ображає, хай той скаже зараз або ж мовчить довіку.

Авжеж, ніхто нічого не каже.

Перші кілька тижнів навчального року минають швидко — вервечка занять, чорного чаю на сніданок та сандвічів з арахісовою патою на ланч, години навчання в бібліотеці, вечори перед телевізором у спільній вітальні. Я пропустила збори в гуртожитку й мала просидіти годину в кабінеті разом із міс Томпсон — покарання, якого нам обом не хотілося, тож я вмовила дозволити мені замість цього вигуляти її собаку. Більшість ранків перед уроками проводжу, доробляючи домашнє завдання, бо хай би як старалася, завжди ледь встигаю, завжди на межі відставання. Викладачі наполягають на тому, що це можна виправити, кажуть, що я розумна, але неуважна й немотивована — трохи приємніші слова на позначення ліні.

За кілька днів після переїзду моя кімната перетворюється на безлад одягу, паперу й горнят із недопитим чаєм. Я загубила планер, який мав би допомогти мені бути попереду, але це не є несподіванкою, бо я постійно все гублю. Принаймні раз на тиждень, відчиняючи двері, я знаходжу ключі на ручці, залишені тим, хто знайшов їх у ванній, чи класі, чи в їдальні. Я нічого не можу відстежити — підручники падають у щілину між ліжком та стіною, домашні завдання жмакаються на дні наплічника. Викладачі завжди зляться через мої пожмакані завдання, нагадуючи про бали, які знімають із мене за неохайність.

— Тобі треба організуватися! — вигукує вчитель поглибленої історії, поки я нервово гортаю сторінки підручника, шукаючи зроблені за день до того нотатки. — Нині тільки другий тиждень навчання. Як ти могла вже так зашпортатися?

Те, що врешті-решт я знайшла нотатки, мене не рятує, він таки має рацію: я неохайна, а це ознака слабкості, серйозний недолік.

У Бровіку викладачі-куратори раз на місяць обідають зі своїми підопічними, за традицією — вдома у викладача, та моя кураторка, місис Антонова, ніколи не запрошує нас до себе.

— Мені потрібні кордони, — каже вона. — Не всі вчителі зі мною згодні, і це нормально. У них усе життя всюди учні, і нехай. Утім, це не про мене. Підемо кудись, поїмо, поговоримо та й розійдемося по домівках. Це кордони.

На першу зустріч цього року вона веде нас до італійського ресторану в центрі міста. Я зосереджено накручую на виделку макарони, а місис Антонова завважує, що моя неорганізованість — найнагальніша тема відгуків про мене всіх викладачів. Кажучи, що я над цим працюю, намагаюся говорити не надто зневажливо. Вона розповідає про відгуки усім по колу. Більше ніхто не має проблем з організованістю, але мої справи не найгірші: Кайл Ґвінн не здав завдання з двох предметів, це серйозна провина. Коли місис Антонова зачитує йому відгуки, всі інші з полегшенням опускають очі до своєї пасти, бо в нас все не так погано. На закінчення обіду тарілки чисті, а вчителька пускає по колу коробку домашніх пундиків з вишневою начинкою.

— Це пампушки, — каже вона. — Українські, за маминим рецептом.

Ми виходимо з ресторану, сходимо на пагорб до кампусу, а місис Антонова приєднується до мене.

— Ванессо, забула сказати: тобі цього року потрібна позакласна діяльність, а може, й не одна. Варто вже подумати про вступ до коледжу. Поки що успіхи твої непереконливі.

Вона починає пропонувати варіанти, я киваю. Знаю, мені треба бути активнішою, і я намагалася — от минулого тижня сходила до французького клубу, але майже одразу пішла звідти, зрозумівши, що його члени на кожну зустріч надягають чорні беретики.

— Може, клуб творчого письма? — пропонує кураторка. — Із твоїм хистом до поезії це саме те.

Я також уже думала про це. Клуб творчого письма видає літературний часопис, торік я перечитувала його від першої до останньої сторінки, порівнюючи свої вірші з опублікованими й намагаючись об’єктивно вирішити, які кращі.

— Так, може бути, — відповідаю.

Вона торкається мого плеча:

— Подумай про це. Цього року консультант від викладачів — містер Стрейн. Він знається на темі.

Озирнувшись через плече, вона плескає в долоні і кричить щось російською до тих, хто відстає. Це чомусь квапить їх значно дієвіше за англійську.

У клубі творчого письма є ще один член, Джессі Лі, з передостаннього курсу, найближчий до готів у Бровіку, і гей за чутками. Коли я заходжу до класу, він сидить за семінарським столом зі стосом паперів — ноги в берцях на сусідньому стільці, за вухом олівець. Він зиркає на мене, але мовчить. Навряд чи навіть знає, як мене звати.

А от містер Стрейн поривчасто підводиться з-за свого столу й крокує до мене через усю кімнату.

— Ти на клуб? — питає він.

Я роззявляю рота, не знаю, що й сказати. Якби я знала, що в клубі всього один учасник, то, певно, не прийшла б. Хочеться негайно вийти звідти, але містер Стрейн надто вже тішиться, трясе мою руку й каже:

— З тобою наша відвідуваність зросте вдвічі!

Тож передумати, певно, буде недоречно.

Він веде мене до столу, сідає поруч і пояснює, що в стосі паперів — заявки на публікацію в часописі.

— Усе це — роботи учнів, — каже він. — Намагайся не зважати на імена. Прочитай уважно, повністю, а тоді вже вирішуй.

Містер Стрейн каже, що мені слід писати зауваження на полях, а тоді оцінити кожну запропоновану роботу за шкалою від одного до п’яти, де один — точно «ні», а п’ять — рішуче «так».

Джессі, не зводячи погляду догори, каже:

— Я ставлю позначки. Торік ми робили так.

Він махає рукою на вже переглянуті роботи: у верхньому правому кутку кожного папірця стоїть крихітний мінус чи крихітний плюс. Містер Стрейн здіймає догори брову, очевидно роздратований, та Джессі на це не зважає. Він уп’явся очима у вірш, який саме читає.

— Обирай той метод, який тобі буде зручнішим, — каже містер Стрейн. Усміхається мені, підморгує. Підводячись, поплескує мене по плечу.

Коли він знову вмощується за своїм столом в іншому кінці кабінету, я беру зі стосу папірець: оповідання під назвою «Найгірший день її життя», автор — Зої Ґрін. Зої торік ходила разом зі мною на алгебру. Сиділа за мною і щоразу, як Сет Маклауд називав мене Червоною Шапочкою, реготала так, наче нічого смішнішого в житті не чула. Трушу головою, намагаючись позбутись упередження. Саме тому містер Стрейн і сказав не дивитися на імена.

В оповіданні йдеться про дівчинку, яка сидить в передпокої лікарні, поки її бабуся помирає, і мені стає нудно вже під кінець першого абзацу. Джессі ловить мене на тому, що я гортаю сторінки, рахуючи їх, і тихо каже:

— Ти не повинна читати повністю, якщо твір поганий. Я був редактором літературного часопису минулого року, коли консультанткою була місис Блум і їй було начхати.

Мій погляд летить до містера Стрейна, який зігнувся над паперами в себе за столом. Знизую плечима й кажу:

— Та я прочитаю. Нічого.

Джессі мружиться, дивлячись на оповідання у мене в руках.

— Зої Ґрін? Це вона зірвалася на дебатах торік?

Вона. Зої Ґрін отримала завдання виступати за смертну кару й розридалася під час останнього раунду, коли опонент, Джексон Келлі, назвав її позицію аморальною й расистською. Певно, це не зачепило б її так сильно, якби Джексон не був чорний. Коли його оголосили переможцем турніру, Зої сказала, що сприйняла цей докір як напад на особистість, що було проти правил дебатів, тож вони зрештою розділили перше місце — повна маячня, і всі це розуміли.

Джессі нахиляється вперед, бере в мене оповідання Зої, ставить мінус у правому кутку й кидає папірець в купу «ні».

— Voilà!8 — каже він.

Ми з Джессі продовжуємо читати роботи, містер Стрейн за своїм столом оцінює їх, час від часу він виходить зробити копію або принести води для кавоварки, чистить апельсин, і класну кімнату заповнює цитрусовий аромат. Коли заняття закінчується, я підводжуся, і містер Стрейн питає, чи прийду я на наступну зустріч.

— Не впевнена, — кажу я. — Я зараз перебираю різні варіанти.

Він усміхається, чекає, поки Джессі вийде, а тоді говорить:

— Гадаю, з точки зору спілкування це небагато тобі дасть.

— О, це мене не обходить, — кажу. — Все одно я не суперкомунікабельна людина.

— Чому так?

— Не знаю. Просто не маю купи друзів, та й квит.

Стрейн замислено киває.

— Розумію, про що ти. Я теж люблю побути на самоті.

Перший імпульс — сказати «ні, я зовсім не люблю залишатися на самоті», але, можливо, це так і є. Може, я і справді обрала бути самітницею, бо надаю перевагу компанії із собою.

— Ну, в мене була найкраща подруга, Дженні Мерфі, — кажу я. — З класу англійської мови.

Слова викочуються самі собою, заскакують мене зненацька. Я ніколи не говорила такого вчителеві, особливо чоловікові, але те, як він дивиться на мене — м’яко усміхаючись очима, підперши підборіддя долонею, — викликає бажання говорити, розкритися.

— О, — каже він. — Маленька королева Нілу.

Я збентежено суплюся, а він пояснює, що йдеться про її стрижку — з нею вона схожа на Клеопатру, і коли він так каже, я відчуваю якийсь укол у животі, щось подібне на ревнощі, але значно зліше.

— Я не сказала б, що в неї аж така хороша зачіска.

Містер Стрейн пирхає:

— То ви дружили. Що ж змінилося?

— Вона почала зустрічатися з Томом Гадсоном.

Він трохи замислюється.

— Це хлопець з бакенбардами.

Я киваю, думаючи про те, як учителі розпізнають нас і подумки ділять на категорії. Цікаво, що він сказав би про мене, якби хтось згадав Ванессу Вай. Рудоволоса дівчина. Та, яка завжди сама.

— Отже, ти пережила зраду, — каже він, маючи на увазі Дженні.

Я про це якось не думала, і від цієї ідеї стає тепло в грудях. Я постраждала. Не відштовхнула її, бо забагато відчувала й надто сильно була прихильна до неї. Ні, це мене скривдили.

Він підводиться, йде до дошки, починає витирати нотатки, що лишилися з уроку.

— Чому ти вирішила спробувати цей клуб? Це слабке місце у твоєму резюме?

Я киваю — з ним наче можна бути чесною.

— Місис Антонова сказала, що треба. Утім, я все одно люблю писати.

— Що ти пишеш?

— Переважно вірші. Не те щоб хороші.

Містер Стрейн усміхається через плече, водночас поблажливо й по-доброму.

— Я хотів би почитати твої роботи.

Мозок чіпляється за те, як він каже «твої роботи» — мовби те, що я пишу, можна сприймати серйозно.

— Авжеж, — кажу. — Якщо хочете.

— Дуже хочу, — відповідає він. — Інакше не просив би.

На цьому я відчуваю, як густо шаріюся. Якщо вірити матері, моя найгірша звичка — відбиватися від компліментів, принижуючи себе. Треба навчитися приймати схвалення. Вона каже, що все або зводиться до впевненості, або до її браку.

Містер Стрейн вішає ганчірку на гачок і дивиться на мене через усю кімнату. Засовує руки в кишені, оглядає мене з голови до ніг.

— Красива сукня, — каже. — Мені подобається твій стиль.

Я белькочу «дякую» — манери вбито так надійно, що вони перетворилися на рефлекси, — сама дивлюся на сукню. Вона темно-зелена, з джерсі, за формою трохи А-подібна, хоча здебільшого безформна, і вища колін. Вона не стильна, я ношу її тільки тому, що мені подобається контраст із моїм волоссям. Якось дивно, коли чоловік середнього віку завважує дівчачий одяг. Мій тато заледве знає, чим сукня відрізняється від спідниці.

Містер Стрейн розвертається спиною до дошки, починає знову витирати її, хоча вона вже чиста. Здається, наче він присоромлений, і якась частина мене хоче знову йому подякувати, цього разу — щиро. Можна було б сказати: «Щиро дякую. Ще ніхто мені такого не казав». Я чекаю, поки він знову розвернеться до мене, але він усе водить ганчіркою по дошці, лишаючи хмарки на зеленій площині.

Тоді, коли я помалу йду до дверей, він каже:

— Сподіваюся в четвер побачити тебе знову.

— О, звісно, — кажу я. — Побачите.

Тож я приходжу в четвер, і наступного вівторка, і в наступний четвер. Офіційно входжу до клубу. У нас із Джессі йде більше часу, ніж заплановано, на те, щоб дібрати публікації для часопису, переважно через мою нерішучість, коли, перечитуючи, я змінюю думку. А от Джессі судить швидко й безжально, ручка ріже сторінки. Коли я запитую, як йому вдається так швидко оцінювати, він каже, що з першого рядка має бути зрозуміло, добре написано чи погано. Якось у четвер містер Стрейн зникає в кабінеті за класом і виносить звідти старі номери часопису, щоб ми зрозуміли, який у нього має бути вигляд, хоча Джессі торік був редактором, тож, звісно, він уже знає. Гортаючи один із часописів, завважую ім’я Джессі у змісті, в рубриці «Белетристика».

— О, тут ти, — кажу.

Він стогне у відповідь.

— Будь ласка, не читай це при мені.

— Чому?

Я переглядаю першу сторінку.

— Бо я цього не хочу.

Тож кладу часопис до наплічника й забуваю про нього аж до вечері, після якої просто тону в незбагненному завданні з геометрії й волію розради. Знаходжу його оповідання, перечитую двічі. Воно хороше, справді хороше — краще за всі написані мною, та й за ті, що ми читаємо для часопису. Коли на наступному засіданні клубу я намагаюся йому про це сказати, він мене уриває:

— Письменництво більше не моя фішка.

Іншого разу містер Стрейн показує, як верстати часопис за допомогою новітніх видавничих програм. Ми з Джессі сидимо поруч біля комп’ютера, а містер Стрейн стоїть за нами, спостерігаючи й виправляючи. Коли роблю помилку, він схиляється й водить мишкою за мене: його долоня така велика, що цілком накриває мою. Від його доторку все тіло палає. Коли я ще раз помиляюся, він робить це знову, цього разу трохи стискаючи мою руку, наче запевняючи, що мені все до снаги. Проте з Джессі він такого не робить, навіть коли той випадково закриває вікна без збереження і містерові Стрейну доводиться наново повторювати всі кроки.

Вересень добігає кінця і в останній тиждень тішить нас погожими днями, ясними і трохи прохолодними. Листя стає щоранку яскравішим, перетворює пагорби навколо Норумбеги на калейдоскоп розмаїтих барв. Вигляд у кампусу тепер саме такий, як на тій брошурі, якою я милувалася, заповнюючи заяву про вступ до Бровіку, — учні у светрах, яскраво-зелені газони, м’яке сонце золотить білі дошки. Я мала б цим насолоджуватися, але натомість погода робить мене неспокійною та спричиняє паніку. Після занять я не можу заспокоїтися, ходжу від бібліотеки до вітальні Ґулда, звідти до своєї кімнати й назад до бібліотеки. Усі ці місця викликають бажання опинитися деінде.

Одного дня я тричі обходжу кампус, усім незадоволена — у бібліотеці надто темно, моя захаращена кімната пригнічує, в інших місцях повно людей, які вчаться групками, і це лише підкреслює, що я сама, завжди сама, — перш ніж змушую себе зупинитися на трав’янистому схилі за гуманітарним корпусом. Заспокойся. Дихай.

Притуляюся до самотнього клена, на який часто дивлюся під час уроків англійської, торкаюся щік зворотним боком долоні. Я так набігалася, що аж пітнію, хоча на вулиці всього десять градусів.

Це нормально, думаю я. Просто сідай тут і працюй. Заспокойся.

Сідаю, обіпершись спиною об дерево, лізу до наплічника, але дістаю не підручник із геометрії, а зошит на пружинці, щоб спочатку попрацювати над віршем. Та коли розгортаю останній написаний і перечитую його (дві строфи про дівчину, полонену на острові, що кличе до себе моряків), то розумію, які невправні ці рядки: незграбні, нецілісні, практично незв’язні між собою. А здавалися ж хорошими. Чому я так думала? Вірш відверто поганий. Певно, всі мої вірші такі. Я зіщулююся, тисну долонями на заплющені очі, аж поки не чую, як наближаються кроки — шурхотить листя, з тріскотом ламаються галузки. Зводжу погляд: наді мною височіє постать, затуляючи сонце.

— Привіт, — каже силует.

Я примружуюся: містер Стрейн. Вираз його обличчя змінюється, коли він вдивляється в мене, бачить мої почервонілі очі.

— Ти засмучена.

Дивлячись на нього знизу вгору, я киваю. Схоже, брехати тут ні до чого.

— Тебе залишити саму? Це тебе заспокоїть? — запитує він.

Я вагаюся, тоді хитаю головою: ні.

Містер Стрейн опускається на землю поряд зі мною, на відстані метра. Простягає довгі ноги, під брюками видно обриси колін. Він не зводить з мене погляду, дивиться, як я витираю очі.

— Я не хотів напрошуватись у співрозмовники. Побачив тебе з вікна, вирішив привітатися. — Він махає рукою на гуманітарний корпус у нас за спинами. — Можна спитати, що тебе засмутило?

Я набираю повітря, намагаюся дібрати слова, але хитаю головою.

— Це важко пояснити.

Бо йдеться не про те, що мій вірш поганий чи що я не можу знайти місце для навчання, не виснажуючи себе. Це темніше почуття — страх того, що зі мною щось не так, і я ніколи не зможу цього здолати.

Гадаю, що містер Стрейн на цьому й зупиниться. А він натомість чекає, так само як чекав би на занятті відповідь на складне запитання. «Авжеж, це здається занадто складним, Ванессо. Зазвичай від важких запитань саме так і почуваються».

Набираю повітря, кажу:

— О цій порі року я просто божеволію. Наче мій час спливає чи щось таке. Наче я марную своє життя.

Містер Стрейн кліпає. Я бачу, що він не це сподівається почути від мене.

— Марнуєш своє життя, — повторює він.

— Знаю, у цьому немає жодного сенсу.

— Ні, є. І неабиякий. — Він відхиляється назад, обіпершись на руки, а потім нахиляє голову. — Знаєш, була б ти мені одноліткою, я сказав би, що це схоже на початок кризи середнього віку.

Містер Стрейн усміхається, і я мимохіть віддзеркалюю його. Він шкіриться — я шкірюся.

— Вочевидь, ти щось писала, — каже він. — Є якась вдала робота?

Я наїжачуюся, не певна, чи можна назвати мою писанину вдалою. Це здається вихвалянням — говорити так про себе.

— Покажеш, що написала?

— Нізащо.

Я міцно стискаю зошит, пригортаю до себе і бачу в його очах спалах тривоги, наче цей різкий рух його злякав. Видихаю й додаю:

— Ще не закінчила.

— Хіба ж писання колись закінчується?

Підступне запитання. Я трохи міркую, тоді кажу:

— Якесь писання буває більш завершеним, ніж інше.

Містер Стрейн усміхається: йому це подобається.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.