2021

ISBN 978-966-982-544-5 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Taylor, Laini. Strange the Dreamer / Laini Taylor. — New York : Little, Brown and Company, 2017. — 544 p.

Опубліковано за домовленістю з Little, Brown and Company, New York, New York, USA

Переклад з англійської Тетяни Іванової

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

Електронна версія створена за виданням:

Тейлор Л.

Т30 Мрійник Стрендж / Лейні Тейлор ; пер. з англ. Т. Іванової. — Х. : Віват, 2021. — 624 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-209-3 (укр.)

ISBN 978-0-316-34168-4 (англ.)

Лазло Стрендж не знає ні свого справжнього імені, ані походження. Він виріс у сиротинці абатства і, скільки пам’ятав себе, мріяв про дивовижне, загублене в пустелях місто з дивними звірами й хоробрим воїнством. Щось сталося в тому місті дві сотні років тому, і воно наче зникло з лиця землі, утратило своє справжнє ім’я — нині його називають Плач. Згодом молодшому бібліотекареві Стренджу випадає щаслива нагода долучитися до почту Еріл-Фейна на прізвисько Боговбивця — очільника загадкового міста — у товаристві видатних науковців з різних країн. Їхньою метою є розв’язати проблему Плача, яку Еріл-Фейн тримає в таємниці від решти гурту. На Лазло в місті чекатимуть відповіді на його запитання, але ще більше загадок. Чи зможе хлопець зрештою врятувати місто від лиха, яке його спіткало? Хто та блакитношкіра дівчина, що явилася йому вві сні? І нарешті, хто ж Лазло сам?

УДК 821.111(73)

© Laini Taylor, 2017

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

Александрі, єдиній і неповторній

Пролог

У другий сабат дванадцятого місяця в місті Плачі з неба впала дівчина.

Шкіра в неї була блакитна, а кров — червона.

Вона настромилася на залізні ґрати, що погнулися від удару, і висіла тепер на них, граційно вигнута, наче храмова танцівниця, яка відкинулася в екстазі на руку свого коханця. Лискучий спис прохромив її наскрізь. Навершя вийшло з грудей і блищало тепер, наче брошка. Дівчина трохи потріпотіла, коли дух відлітав із тіла, і з її довгого волосся дощем посипалися бутони вогняних свічок.

Пізніше казатимуть, що то були серця колібрі, а зовсім не квіти.

І скажуть, нібито дівчина не стікала кров’ю, а плакала нею. Що вона хтиво облизувала зуби, дивлячись на них, коли вмирала там, звисаючи догори ногами, що її знудило змією, яка перетворилася на дим, коли впала на землю. Подейкуватимуть, що прилетіла зграйка метеликів і спробувала підняти тіло дівчини з ґрат.

І то була правда. Але лише це.

Проте їм не вдалося. Метелики були не більші за роззявлені від подиву дитячі ротики, і навіть кілька десятків їх спромоглися підняти хіба що кілька потемнілих пасмечок волосся, перш ніж пухнасті крильця просякли кров’ю. Їх віднесло від дівчини разом із бутонами, коли подув вітру піском запорошив вуличку. Земля здригнулася під ногами. Небо обернулося навколо своєї осі. Дивний спалах прохромив клуби диму, змусивши людей Плача прикрити очі від світла. Піщана буря, розжарене сяйво і сморід. Там стався вибух. Вони могли загинути, всі й одразу, але загинула лише дівчина, яка неначе випала з якоїсь небесної кишені.

Ноги її були босі, губи перемазані червоно-синім. У кишенях було повнісінько слив. Вона була юна, здивована і мертва.

А ще вона була блакитна.

Блакитна, як опал, блідо-синя. Блакитна, як волошки, або як крила бабки, або як небо навесні — не влітку.

Хтось закричав. Крику вторували інші, і не через те, що дівчина була мертва, а тому що вона була блакитна, а це в Плачі означало чимало. Навіть коли небо припинило хитатись, а земля — дрижати, коли останні клуби диму здійнялися над місцем вибуху й розтанули в повітрі, крики не вщухали, підсилюючись новими голосами, наче інфекція, яка передавалася подихом.

Зіткавшись, дух блакитної дівчини скорботно зупинився на гострому списі, над її нерухомими грудями. Зойкнувши від шоку, вона підвела невидиму голову й загублено подивилася вгору.

Крики лунали й лунали.

А на протилежному кінці міста, на монолітному клині з безшовного, дзеркально гладенького металу ворухнулася, наче розбуджена галасом, статуя, повільно підвівши велику рогату голову.

Частина І

Шреста (іменник) — коли здійснюється мрія, але не для мрійника.

(Архаїчне, від Шрес — імені незаконно народженого божества удачі, яке, за повір’ям, карало молільників за недостатні пожертви, даруючи справдження їхніх найпалкіших бажань іншим людям.)

1. Таємниці Плача

Імена можуть губитись, їх забувають. Лазло Стрендж знав про це краще за інших. У нього спочатку було інше ім’я, але його забули, як пісню, котру нема кому співати. Можливо, то було старовинне ім’я, що передавалося з роду в рід. Можливо, це ім’я дав йому хтось, хто його любив. Хлопцеві подобалося так думати, але правди він не знав. І мав лише «Лазло» та «Стрендж».

Стрендж — тому що таке прізвище давали всім підкидькам у королівстві Зосма, а Лазло — на честь німого дядька-ченця.

— Язика йому вирізали на каторжній галері, — розповів йому брат Аргос, коли хлопчик став досить дорослий, щоб зрозуміти. — Він був дивним мовчазним чоловіком, а ти був дивним мовчазним малюком, отож мені одразу спало на думку: Лазло. Того року я мав назвати так багато дітей —давав їм перше ім’я, що спало на думку.

Потім, наче щось згадавши, він додав:

— Я все одно був переконаний, що ти не житимеш.

Того року Зосма впала навколінки, стікаючи кров’ю незчисленних чоловіків у війні ні за що. Війна, звісно, не обмежилася солдатами. Горіли поля, села були розграбовані. Групи знедолених селян блукали зруйнованими околицями, б’ючись із воронячими зграями за залишені колоски. Загинуло так багато люду, що критими возами, якими раніше до шибениць возили лиходіїв, тепер привозили сиріт до чоловічих і жіночих монастирів.

Їх звозили, як новонароджених ягнят: так їх, власне, і називали ченці; та й про своє походження вони знали не більше за тих ягнят. Деякі сироти були досить дорослі, щоб знати бодай своє ім’я, але Лазло привезли немовлям, і до того ж хворим.

— Ти був сірий, як дощ, — казав брат Аргос. — Я був упевнений, що ти помреш, але ти їв, спав і згодом таки набув нормального кольору. Ти так і не заплакав, жодного разу, що було ненормально, але нам у тобі це й подобалося. Ніхто з нас не йшов у ченці, щоб стати няньками.

На це маленький Лазло палко відповів:

— І ніхто з нас не народжувався, щоб стати сиротою.

Утім, він був сиротою, був Стренджем, і, попри схильність до фантазій, не плекав жодних ілюзій щодо свого становища.

Він змалку розумів, що жодних дивних одкровень на нього не чекатиме. Ніхто по нього не прийде, і йому ніколи не знати свого справжнього імені. Можливо, саме тому таємниця Плача так захопила Лазло.

Щиро кажучи, тих таємниць було дві: стара й нова. Стара розкрила його розум, але саме нова пробралася всередину, покружляла і вмостилася, зітхнувши, як задоволений дракон у новому затишному лігві. Там вона й залишиться , щоб бентежити розум протягом наступних років.

А ще вона була пов’язана з ім’ям і усвідомленням того, що імена можна не лише забути чи загубити. Ім’я можна вкрасти.

Йому було п’ять років, коли це сталося. Він, вихованець притулку в абатстві Земонан, пробрався до старого саду, де жили ночокрили й сіткокрили, щоб трохи погратися на самоті.

То було на початку зими. Дерева стояли чорні й голі. Під ногами від кожного кроку хрупотів іній, а клуби пари від кожного подиху супроводжували хлопчика, немов дружні привиди.

Задзвонив Ангелус, і його металевий голос повільними густими хвилями прокотився через вівчарню та понад садовими стінами. Дзвін скликав до молитви. Якщо хлопець не прийде, його відсутність помітять, а якщо таке трапиться, то відлупцюють різками.

Лазло не пішов.

Він завжди вишукував можливості втекти кудись самому, тож його ноги весь час були посмуговані ударами горіхового прутика, який звисав з окремого гачка з іменем хлопця. Утім, воно було того варте. Втекти від ченців і правил, від нудної роботи та від життя, яке муляло, наче замалі чоботи. Щоб погратися.

— Відступіть, якщо не хочете вскочити у халепу, — попередив він уявних ворогів.

В обох руках хлопчина тримав «мечі»: чорні гілки яблуні, товсті кінці яких були переплетені мотузками на кшталт руків’я. Він був малим недогодованим знайдою з численними порізами на голові, яку ченці поголили, щоб не заводилися воші, але тримався з неймовірною гідністю, і не виникло б жодного сумніву, що сам він тієї миті вважає себе воїном. І не просто якимось там воїном, а тізерканцем, найзатятішим поміж усіх в історії.

— Жоден чужинець, — сказав він своїм ворогам, — не бачив забороненого міста. І не побачить, доки я живий.

— Тоді нам пощастило, — відповідали йому вороги, які в сутінках були для нього реальніші за ченців, чиї молитви линули вниз із абатства до саду. — Тому що живим тобі бути недовго.

Сірі очі Лазло перетворилися на щілини.

— Гадаєте, що зможете перемогти мене?

Навколо затанцювали чорні дерева. Його подих-привид вітерцем відлетів убік, щоб одразу ж змінитись іншим. Тінь велетнем простяглася перед хлопцем, а в уяві мерехтіли видіння: стародавні війни і крилаті істоти, купа розплавлених кісток демонів та місто по той її бік. Місто, що загубилося в тумані часу.

Це була стара таємниця.

Вона перейшла до нього від божевільного ченця, брата Сайруса. Він був інвалід, отож мешканці притулку мали приносити йому їжу. Він не був добрий. Не був взірцем ні дідуся, ані наставника. Він мав жахливу хватку і був відомий тим, що хапав хлопців за руки і тримав годинами, змушуючи повторювати безглузді катехізми та зізнаватися в розмаїтті гріхів, більшість яких вони не коїли й навіть не розуміли, що воно таке. Сайруса і його вузлуватих рук боялися всі, а старші хлопці, замість захищати молодших, відправляли їх до лігва старого. Лазло боявся не менше за інших, але сам зголосився носити старому ченцеві всі трапези.

Чому?

Тому що брат Сайрус розповідав історії.

До історій в абатстві ставилися неприязно. В найкращому разі вони відвертали від духовних роздумів. У найгіршому — славили фальшивих богів і закликали грішити. Проте брат Сайрус давно вийшов за межі таких заборон. Він наче з ланцюга зірвався. Старий, напевно, навіть не тямив, де він є, і ця нездатність щось уторопати розлючувала його до сказу. Обличчя його ставало червоним, зуби скреготали. Коли він горлав, із рота бризкала слина. Утім, у нього траплялися й спокійні моменти: коли брат Сайрус звертався до тієї частини своєї пам’яті, де зберігалися спомини про дитинство, казки, що їх колись розповідала йому бабуся. Він був не в змозі запам’ятати імен ченців, ба навіть пригадати слова молитов, які десятиріччями повторював у келії, але історії просто лилися з нього, а Лазло слухав. Він усотував ті історії, як кактус вбирає в себе дощ.

На півдні та сході континенту Намаа, далеко-далеко від північної Зосми, лежала величезна сувора пустеля Ельмуталет.

Уміння переходити її було мистецтвом, доступним лише кільком обраним, які затято оберігали своє знання від усіх інших. А ген-ген за тією безмежною пусткою ховалося ніколи не бачене місто. Воно було лише вигадкою, байкою, але з тієї вигадки з’являлися різні дива — їх несли на своїх горбах верблюди крізь пустелю, щоб розпалити уяву людей по всьому світі.

У міста була назва.

Люди, які правили верблюдами, що привозили ті дива, називали ім’я й розповідали історії, і вони разом із дивами досягали віддалених земель, де викликали видіння розкішних сяйних бань, білих ручних оленів, жінок, які своєю вродою могли позбавити розуму, і чоловіків, чиї шаблі засліплювали сяйвом.

І це тривало багато століть. Крила палаців присвячували чужим дивам, полиці бібліотек відводили під історії. Торговці збагачувалися. Шукачі пригод нахабнішали і прагнули особисто знайти таємниче місто.

Жоден не повернувся. Для фаранджі — чужинців — місто було забороненим, а на тих, хто виживав після переходу через Ельмуталет, чекала страта, як на шпигунів. Утім, це не надто когось зупиняло. Забороніть людині щось робити — і вона прагнутиме того забороненого, як душа — спасіння, тим паче якщо заборонене є джерелом невимірних багатств.

Багато хто намагався.

Жоден не повернувся.

З-за обрію в пустелі щодня сходило сонце, і здавалося, що у світі все буде незмінним весь час. А потім, двісті років тому, каравани припинили з’являтися. На західних аванпостах біля Ельмуталет — Алконості та інших — чекали на розмиті гарячим повітрям силуети верблюдів із вантажами, що мали з’явитися з пустелі, як це відбувалося завжди… Але їх не було.

І не було.

І не було.

Не було більше верблюдів, людей, див, не було оповідок. Ніколи. То востаннє щось почули про заборонене, небачене, загублене місто, і то була таємниця, яка вразила Лазло.

Що сталося? Чи існує місто й досі? Він хотів знати все. Хлопчик навчився заохочувати брата Сайруса до розповідей і збираав історії, наче скарби. Лазло не мав нічого свого, жодної дрібнички, а ті історії від початку здавалися йому власними скарбами.

Між баштами міста, казав брат Сайрус, були перекинуті шовкові стрічки, і діти балансували на них, як канатохідці, бігаючи від палацу до палацу, вдягнені у плащі з барвистого пір’я. Жодні двері ніколи не зачинялися, і навіть дверцята пташиних кліток залишалися відчиненими, щоб птахи могли відлітати й повертатися, коли їм заманеться. Всюди росли чудові фрукти, стиглі, лише руку простягни, а на підвіконнях залишали тістечка, які можна було просто брати.

Лазло ніколи навіть не бачив тістечок, не кажучи вже про те, щоб скуштувати, і його били різками за те, що він їв струшені вітром яблука, де було більше хробаків, аніж м’якоті.

Ці видіння свободи й достатку зачарували його. Вони, безперечно, відвертали його від духовних роздумів, але не більше, ніж летюча зоря може відволікти від болю в порожньому шлунку. Вони позначили перше у хлопцевому житті усвідомлення того, що можуть бути й інші шляхи, окрім єдиного, змалку відомого. Кращі, приємніші.

Вулиці міста, казав брат Сайрус, були вимощені кахлями із ляпіс-лазурі, і їх підтримували бездоганно чистими, щоб не бруднилося довге-довге волосся, яке тамтешні жінки не заплітали, дозволяючи повіватися за собою, наче полотна найчорнішого шовку. Витончені білі олені крокували вулицями поруч із містянами, а в річках плавали рептилії завбільшки з дорослого чоловіка. Перших називали спектралами, а матеріал їхніх рогів — спектраліс, або просто ліс, — оцінювали дорожче за золото. Других іменували світягорами, і їхня рожева кров була еліксиром безсмертя. Були там і равіди — величезні коти з іклами, подібними до кіс, птахи, здатні імітувати людські голоси, і скорпіони, чиї жала наділяли надлюдською силою.

А ще там були воїни-тізерканці.

Вони володіли мечами-хрештеками — такими гострими, що могли відтяти від людини її тінь, і тримали скорпіонів у мідних клітках у себе на поясі. Перед битвою вони проштовхували палець у маленький отвір, щоб їх ужалили, а потім, під дією отрути, ніхто й ніщо вже не могло їх спинити.

— Гадаєте, що можете перемогти мене? — кинув Лазло виклик своїм ворогам у саду.

— Нас тут сотні, — відповіли вороги, — а ти один. То як ти гадаєш?

— Вважаю, вам слід повірити всьому, що ви колись чули про тізерканців, розвернутись і піти геть!

Вони недобре засміялися, і Лазло не лишилось вибору, крім битися. Він тицьнув пальцем у невеличку криву клітку з гілочок, яку причепив мотузкою до свого поясу. Всередині замість скорпіона сидів очманілий від холоду жук, але Лазло стиснув зуби від уявного жала й відчув, як у його крові розквітає сила отрути. Тієї самої миті він здійняв мечі, розкинувши руки в переможному жесті, і заревів.

Він проревів ім’я міста. Наче грім, наче лавина, наче бойовий клич серафима, що злетів із неба на крилах вогню й очистив цей світ від демонів. Його вороги затнулися. Пороззявляли роти. Отрута співала в ньому, і воїн став більше ніж людиною. Він став ураганом. Він став богом. Вороги намагалися битись, але проти нього виявилися безсилими. Мечі в руках хлопця уражали парними блискавками, і він роззброїв геть усіх.

У розпалі гри фантазії Лазло були такі яскраві й живі, що погляд на реальність напевне глибоко його шокував би. Якби він міг стати осторонь і побачити маленького хлопчика, що трощить крихкий від морозу орляк, вимахуючи яблуневими гілками, він ледве впізнав би себе, такою мірою він був воїном для свого внутрішнього зору — воїном, який мить тому роззброїв десь сотню ворогів і відправив їх шкутильгати додому.

Він тріумфально відкинув голову назад і заволав:

— Плач!

І закляк, ошелешений. Слово вихопилося з його рота, наче прокляття, залишивши по собі присмак сліз. Хлопець подумки звернувся до назви міста, яке пам’ятав лише мить тому, але… його не було. Він спробував знову, потім іще, але знаходив замість назви лише Плач. Це відчувалося так, наче він простягав руку до квітки, але замість неї пальці стискали або слимака, або зашмарканий носовик.

Розум сахався знахідки. Утім, Лазло не міг припинити спроби, попри те що кожного разу все ставало лише гірше. Він хапався за те, що — він знав — було, мало бути там, але виловлював лише мерзенне слово «Плач», слизьке, неприємне, як погані сни, пекуче, зі сльозно-солоним присмаком. Йому заціпило зуби від гіркоти. Хвилею накотило запаморочення й божевільна впевненість у тому, що ім’я забрали.

Ім’я викрали з його розуму.

Хлопець почувався хворим, пограбованим, приниженим. Він побіг назад, на пагорб, швидко дряпаючись через низькі кам’яні мури, промчав вівчарнею, повз садок і наскрізь через галерею, так і не випустивши з рук свої мечі з гілок. Він нікого не бачив, але помітили його. Бігати забороняло окреме правило, а до того ж хлопець зараз мав бути на вечірній молитві.

Він помчав просто до келії брата Сайруса й розбудив його, струсивши за плечі.

— Ім’я, — вимовив він, захекавшись від бігу. — Забув назву. Місто з ваших історій — скажіть, як воно зветься!

У глибині душі Лазло знав, що не забував імені, сталося щось інше, щось темне й дивне, але був шанс, лишалася надія, що брат Сайрус пригадає — і все буде добре.

Утім, брат Сайрус сказав:

— Про що ти, дурне хлопчисько? Це ж Плач…

І Лазло зосталося часу саме стільки, щоб побачити збентеження на обличчі старого, а потім рука схопила його за комір і висмикнула за двері.

— Заждіть, — благав він. — Будь ласка.

Але марно. Його протягли за собою до келії абата й цього разу висікли не горіховим прутом, що звисав із гачка поруч із різками інших хлопців, а однією з яблуневих гілок. Тепер він не був тізерканцем. Яка там сотня ворогів: його роззброїв однісінький чернець і відлупцював власним же мечем. Ось вам і герой.

Кілька тижнів Лазло кульгав, і йому заборонили бачити брата Сайруса, розтривоженого тим візитом такою мірою, що ченці змушені були напоїти його заспокійливим.

Після цього не було вже жодних історій, не було втеч — принаймні не до саду, нікуди, окрім як за межі власного розуму. Ченці пильно стежили за ним, сповнені рішучості вберегти малого від гріхів — і від радості, яка, хоч і не є гріхом, але напевне розчищає останньому шлях. Коли Лазло не працював, він молився. Якщо не молився, то працював, завжди під «належним наглядом», який не дозволяв хлопцю щезнути поміж дерев, мов той дикий звір. Уночі він спав, виснажений, як гробар, надто стомлений навіть для того, щоб бачити сни. Здавалося, що вогонь у ньому згас, що в ньому затоптали грім і лавину, бойовий клич та ураган.

Що ж до імені зниклого міста, то воно теж пропало. Але Лазло назавжди запам’ятав його відчуття. Воно здавалося каліграфічним, але так, наче каліграф писав медом, інакше й не сказати. Втрата ж торкнулася не лише їх із братом Сайрусом. Хоч де було те ім’я — на корінцях книжок, сторінках їхніх оповідей, у старих пожовклих бухгалтерських книгах торговців, які купували там товари, або у спогадах будь-кого, хто бодай раз про нього чув, — воно просто стерлося, залишивши по собі Плач.

Це була нова таємниця.

Це, не сумнівався Лазло, була магія.

2. Мрія обирає мрійника

Лазло виріс.

Ніхто й ніколи не назвав би його щастунчиком, але могло бути й гірше. Серед монастирів, які приймали знайд, в одному практикували самокатування. В іншому розводили свиней. А ось абатство Земонан славилося своїм скрипторієм. Хлопчиків змалку навчали переписувати — але не читати, цього Лазло був змушений був навчитися сам — і тих, хто мав бодай якийсь хист, переводили в копіювальники. Хист у нього був, і він міг би на все життя залишитися там, а шия витягувалася б уперед, а не вгору, якби одного дня браття не занедужали від поганої риби. І то був щасливий випадок, якщо не сама доля. На декотрі рукописи якнайшвидше очікували у Великій Бібліотеці Зосми, і Лазло відрядили їх доставити.

Він не повернувся.

Велика Бібліотека була не просто місцем для зберігання книжок. То було оточене муром місто для поетів, астрономів і всіляких мислителів зі всіх сфер між першими та останніми. У ній були розміщені не лише величезні архіви, а й університет з лабораторіями та оранжереями, медичними театрами й музичними залами, ба навіть небесною обсерваторією. Це усе знайшло місце в тому, що довго правило за королівський палац, доки дід нині владоможної королеви не побудував над річкою Едер нового, розкішнішого, зробивши старий подарунком для Гільдії Вчених. Палац займав усю верхівку Гряди Зосімос, яка акулячим плавцем здіймалася над Зосмою й виднілася з відстані кількох миль.

Лазло перебував у захваті від тієї самої миті, коли пройшов крізь браму. Його рот сам собою розтулився, щойно він уперше глянув на Павільйон Думки. То була грандіозна колишня бальна зала, де нині розташувалася бібліотека філософських текстів. Полиці здіймалися на дюжину метрів, аж до дивовижно розписаної стелі, корінці книжок виблискували шкірою всіх відтінків коштовного каміння, а золота фольга у світлі бібліотеки сяяла, немов очі якихось дивних звірів. Лампи — глейви — сотнями ідеальних полірованих сфер звисали зі стелі, кидаючи біле сяйво такої чистоти, якої хлопець ніколи не побачив би від грубих червонуватих каменів, що освітлювали абатство. Чоловіки в сірих робах наче літали в повітрі, пересуваючись між полицями за допомогою драбин на коліщатках, а сувої рукописів крилами тріпотіли за їхніми спинами.

Лазло просто не міг залишити це місце. Він почувався мандрівником у зачарованому лісі. І кожен новий крок зачаровував іще дужче, і дедалі глибше хлопець заходив у зали бібліотеки, доки, неначе керований дивним інстинктом, не спустився прихованими сходами до підвалу, де грубий шар пилюки вкривав книжки, спокою яких ніхто не турбував уже багато років. Той спокій порушив Лазло. І йому здалося, що він розбудив ті книжки, а вони розбудили його.

Йому виповнилося тринадцять, і хлопчик уже кілька років не грався в тізерканця. Він узагалі не бавився, ні на крок не відступаючи від правил. В абатстві Лазло став однією з багатьох фігур у сірому, які робили те, що їм наказали: він працював, молився, підспівував, молився, працював, молився, спав. Мало хто з братії досі пам’ятав його дикунство. Здавалося, що воно зникло. Проте насправді воно лише заховалося в глибині його єства. У ньому й досі жили всі слова історій, які розповідав йому брат Сайрус. Лазло дбайливо зберігав їх, як купку золота, у дальньому кутку свого розуму.

Того дня купка зросла. І зросла посутньо. Книжки під шаром пилу були історіями. Фольклором, казками, міфами й легендами. Вони охоплювали весь світ. Вони тяглися в минуле на кілька сторіч і далі, а цілісінькі полиці історій — чудові довгі полиці — розповідали про Плач. Лазло взяв одну з книжок з більшою побожністю, ніж колись відчував до священних текстів в абатстві, здмухнув із неї порох і почав читати.

Чотири дні по тому хлопця знайшов старший бібліотекар, та й то лише тому, що навмисно заходився шукати, сховавши до кишені мантії лист від абата. Інакше Лазло міг би прожити там, як хлопчик у печері, хтозна-скільки довго. Він міг навіть здичавіти: з’явився б дикун із Великої Бібліотеки зі знанням трьох мертвих мов і всіх колись написаних казок, але обшарпаний, наче жебрак.

Натомість його прийняли у підмайстри.

— Бібліотека знає, чого хоче, — сказав йому майстер Гірроккін, виводячи Лазло назад потаємними сходами. — Коли вона краде хлопчика, ми зазвичай дозволяємо їй його залишити.

Навіть якби Лазло сам був книжкою, він не міг би належати бібліотеці ще більше. Протягом наступних днів — а потім місяців і років, коли він дорослішав — його майже не бачили без розгорнутої книжки перед обличчям. Він читав, коли йшов. Він читав, коли їв. Інші бібліотекарі підозрювали, що він якимось чином примудрявся читати, коли спить, або, можливо, не спав зовсім. У тих нечастих випадках, коли Лазло підводив погляд від сторінки, здавалося, що він тільки-но прокинувся.

— Мрійник Стрендж, — прозвали вони його. — Отой сновидець Стрендж.

Справу погіршувало те, що іноді він, зачитавшись, натикався на стіни, а його улюблені книжки походили з того запилюженого льоху, куди більше ніхто не завдавав собі клопоту заходити. А він блукав, занурений у мрії, завжди напівзагублений у якійсь історії з інших земель. Демони й ковалі крил, серафими й духи… Хлопець любив це все. Він вірив у магію, як дитина, і у привидів, як селянин. Його ніс був зламаний через те, що на нього в перший же день роботи впав том казок, і цим, на думку загалу, сказано все, що вам треба знати про дивного Лазло Стренджа: голова у хмарах, живе у власному світі з оповідок та фантазій.

Ось що мали на увазі ті, хто називав його мрійником, і вони не помилялись, але водночас проминули головне. Лазло був мрійником у сенсі набагато глибшому, ніж вони знали. Іншими словами, він мав мрію — чільну й незмінну, так само глибоко споріднену з ним, наче друга душа в його тілі. Весь обшир його розуму був присвячений одній мрії. То був глибокий і чарівний обшир, то була зухвала і велична мрія. Занадто зухвала й занадто велична для таких, як він. Лазло визнавав це, проте мрія обирає мрійника, а не навпаки.

— Що це ти читаєш, Стрендже? — спитав майстер Гірроккін, кульгаючи з-за спини Лазло, який сидів за столом довідок. — Сподіваюся, любовного листа?

Старий бібліотекар висловлював такі-от побажання набагато частіше, ніж годилося б, і його зовсім не бентежило незмінне «ні» у відповідь. Лазло вже збирався вкотре повторити звичне «ні», але зупинився, міркуючи.

— Свого штибу, — відповів він, простягаючи старому папір, крихкий і пожовклий від часу.

Бляклі карі очі майстра Гірроккіна заблищали, але коли він поправив окуляри і глянув на сторінку, блиск згас.

— Це схоже на розписку.

— Так, але розписку за що?

Майстер Гірроккін примружив очі, щоб дочитати, а потім хрипко засміявся, через що розвернулися всі голови у величезній тихій залі. Вони були у Павільйоні Думки. Вчені в червоних мантіях згиналися там над довгими столами, а тепер усі вони підвели голови від своїх фоліантів та пергаментів, щоб подивитися суворо й осудливо. Майстер Гірроккін кивнув головою, перепрошуючи, і віддав Лазло папірець — стару розписку за дуже велику доставку афродизіаків давно померлому королю.

— Либонь, його прозвали Королем-Коханцем не за його вірші, га? Але що ти робиш? Скажи мені, що це не те, на що схоже. На бога, хлопче. Скажи мені, що ти не архівуєш старі рахунки у свій вихідний.

Лазло вже давно не був хлопчиком, нічого дитячого — принаймні зовні — у ньому не лишилося від того малого голомозого хлопчиська з порізами на голові. Він виріс, і, звільнившись від ченців із тупими бритвами, дав волоссю змогу відростати. Воно було темне і важке, Лазло зав’язував його мотузкою від палітурки й забував про нього. Брови теж були темні й густі, а риси обличчя — крупні та виразні. «Грубо тесаний» — могли б про нього сказати, ба навіть «розбійний», якщо зважити на його зламаний ніс, який тепер стирчав під гострим кутом у профіль, а кінчик загинався вліво. Лазло мав грубий, суворий вигляд і низький, мужній, хрипкуватий голос — наче його тривалий час тримали на холоді. При всьому цьому його замріяні очі вирізнялися із загальної картини: сірі, широко розплющені, відверті. Хоча тепер вони й уникали погляду майстра Гірроккіна.

— Звісно ж, ні, — не дуже переконливо відповів він. — Яким треба бути маніяком, щоб архівувати рахунки у свій вільний день?

— Тоді що ти робиш?

Лазло стенув плечима.

— Управитель знайшов у підвалі коробку зі старими рахунками. Я просто переглядаю їх.

— Яке приголомшливе марнотратство юності! Скільки тобі років? Вісімнадцять?

— Двадцять, — нагадав йому Лазло, хоча, чесно кажучи, він не міг знати цього напевне: день народження йому в дитинстві обрали навмання. — І ви свою юність згайнували так само.

— І я правлю тобі за приклад того, як не треба робити! Подивися на мене.

Лазло подивився. Він бачив лагідного згорбленого старого з пухнастим і легким, як кульбабка, волоссям, бородою та бровами, що майже затулили обличчя, лишивши погляду тільки гострий маленький носик і круглі окуляри. Він скидався, подумав Лазло, на совеня, що випало з гнізда.

— Ти хочеш скінчити свої дні напівсліпим троглодитом, що шкутильгає бібліотекою? — вимогливо спитав старий. — Вимітайся за двері, Стрендже. Подихай повітрям, поглянь на світ. У чоловіка мають бути зморшки від того, що він вдивляється в небокрай, а не від читання при тьмяному світлі.

— Що таке небокрай? — спитав Лазло з серйозним обличчям. — Це щось на кшталт кінця книжкових полиць?

— Ні, — сказав майстер Гірроккін. — У жодному разі.

Лазло всміхнувся й повернувся до рахунків. Так, слово «рахунок» робило їх нудними навіть для нього. То були старі вантажні відомості, і це звучало відносно цікавіше. Папери походили з тих часів, коли палац правив за королівську резиденцію, а товари стікалися в нього з усіх куточків світу. Лазло їх не архівував. Він передивлявся їх, шукаючи певних висловів і досить рідкісного алфавіту. Шукав, як завжди робив на певному рівні свідомості, натяки на Небачене місто — так він вирішив про нього думати, адже Плач і досі мав присмак сліз.

— Я незабаром піду, — запевнив він майстра Гірроккіна.

Хай це й було непомітно, але Лазло узяв слова старого близько до серця. Він і справді не мав бажання скінчити свої дні в бібліотеці, напівсліпим чи ні, і він хотів заробити свої зморшки, вдивляючись у небокрай.

Проте небокрай, у який хлопець бажав би вдивлятися, був дуже далекий.

І до того ж заборонений.

Майстер Гірроккін жестом показав на вікно.

— Ти ж, сподіваюся, знаєш, що надворі вже літо? — Коли Лазло не відповів, старий додав: — Велика жовтогаряча куля в небі, глибокий виріз у прекрасної статі. Ти хоч розумієш, про що я?

Досі нічого.

— Стрендже!

— Га? — Лазло підвів погляд.

Він не чув жодного слова. Адже знайшов те, що шукав, — стос рахунків із Небаченого міста, і знахідка цілком захопила його увагу.

Старий бібліотекар театрально зітхнув.

— Роби що хочеш, — сказав він з осудом і покорою. — Утім, стережися. Книжки, може, й безсмертні, але ми — ні. Одного ранку зайдеш до книгосховища, а коли настане час виходити, матимеш бороду до пупа, попри те що жодного разу в житті не склав поеми для дівчини, якої не зустрів, катаючись на ковзанах по Едеру.

— Так ось де треба шукати дівчат? — спитав Лазло, лише почасти жартуючи. — Що ж, річка не замерзне ще кілька місяців. У мене є час набратися сміливості.

— Ха! Дівчата — це тобі не зимова сплячка! Йди зараз. Знайди собі когось із добрими очима й широкими стегнами, чуєш мене? Стегнами, хлопче. Ти не жив на цьому світі, поки не клав голови на чудові, м’які…

На щастя, старого змусила перерватися поява вченого.

Лазло звеліти шкірі змінити колір було не легше, аніж наблизитися до дівчини й заговорити з нею, а покласти голову на чудове й м’яке що завгодно — і поготів. Спочатку абатство, а потім бібліотека — він майже не бачив жінок, не кажучи вже про дівчат; ба навіть якби в нього була бодай якась гадка про те, що дівчатам казати, навряд чи він знайде багато охочих відповісти на залицяння бідного молодшого бібліотекаря з кривим носом і ганебним прізвищем Стрендж.

Учений пішов, і майстер Гірроккін знову розпочав свої повчання.

— Життя просто так із тобою не станеться, хлопче, — сказав він. — Ти маєш статися зі своїм життям. Пам’ятай. Коли ти відмовляєшся від пристрастей, твій дух застигає.

— З моїм духом усе гаразд.

— Ти дуже помиляєшся. Ти молодий. Із твоїм духом не має бути «все гаразд». Він має кипіти.

Питання про дух не стосувалося душі. Або чогось так само абстрактного. То був дух тіла — прозора тілесна рідина, яку друге серце гнало власною сіткою судин, тоншою і загадковішою, ніж основна судинна система. Функції духу й досі не були розкриті наукою. Життя могло тривати навіть тоді, коли друге серце зупинялось і дух застигав у судинах. Утім, він достоту був якось пов’язаний із життєвою силою, або «пристрастю», як казав майстер Гірроккін, а ті, хто не мав духу, ставали неемоційними, летаргічними. Бездуховними.

— Подбайте про власний дух, — сказав йому Лазло. — Вам іще нічого не пізно. Я певен, що чимало овдовілих жінок радісно підкориться такому романтичному троглодитові.

— Не будь нахабою.

— Не будьте диктатором.

Майстер Гірроккін зітхнув.

— Як я скучив за тими днями, коли ти жив у страху переді мною… Хоч якими короткими ті дні були.

Лазло засміявся.

— За це ви маєте дякувати ченцям. Вони навчили мене боятися старших. А ви навчили не боятися, за що я довіку буду вам вдячний. — Він сказав це тепло, але потім не втримався й подивився на папери в руці.

Побачивши це, старий обурено пхикнув.

— Добре, добре. Насолоджуйся своїми рахунками. Та я все одно не відступлюся. Який сенс бути старим, якщо не можеш дошкуляти молоді своєю неосяжною мудрістю?

— А який сенс бути молодим, якщо не можеш легковажити всі поради?

Майстер Гірроккін розвернувся до стосу фоліантів, який щойно поклали на його стіл. Лазло ж знову приділив увагу своїй маленькій знахідці. У Павільйоні Думки знов запанувала тиша, яку порушували лише рипіння сходів і шурхіт від гортання сторінок. А потім, за мить, іще й тихий довгий свист Лазло, знахідка якого врешті виявилася не такою вже й маленькою.

Майстер Гірроккін пожвавився:

— Ще любовне зілля?

— Ні, — відповів Лазло. — Дивіться.

Старий провів свій звичний ритуал із поправлянням окулярів і вчитався в папірець.

— А, — сказав він тоном мученика, — таємниці Плача. Я міг би й здогадатися.

Плач. Назва відгукнулася в Лазло болем глибоко в очницях.

Поблажливість тону теж не була приємною, хоч і не дивувала. Хлопець звик тримати захоплення при собі. Ніхто не розумів його, а щоб ділити його пристрасть — і поготів. Колись давно тема зниклого міста і його долі здавалася надзвичайно цікавою, але минуло вже два сторіччя — і ставлення змінилося на таке саме, як до інших вигадок. Щодо надприродного випадку з назвою, то, загалом, у світі він не спричинив особливого хвилювання. Тільки Лазло відчув, як це сталось. Інші дізналися пізніше, з неквапного потоку чуток, і відчували це просто як щось забуте. Деякі шепотілися про змову чи якийсь фокус, більшість вирішила, що місто завжди називалося Плачем і всі протилежні твердження є не більш аніж дурницею й казочками. Тому що ніякого розумного пояснення вигадати не вдалося.

Безумовно, не магія.

Лазло знав, що майстра Гірроккіна це не цікавить, але був надто збуджений, щоб перейматися тим.

— Прочитайте-но, — сказав він, підносячи папірець до самого носа старого.

Майстер Гірроккін прочитав, але прочитане його не вразило.

— Ну то й що з того?

Що з того? У переліку товарів — прянощів, шовку й такого іншого — стояли цукерки з крові світягорів. До сьогодні Лазло бачив згадки про них лише в казках. Їх і вважали за фольклор — як і існування річкових потвор, рожева кров яких буцімто була еліксиром безсмертя. Аж ось вони, цукерки, оплачені королівським домом Зосми. Те саме, що знайти запис про драконову луску.

— Криваві цукерки, — сказав він, тицяючи пальцем. — Хіба ви не розумієте? Вони були справжні.

Майстер Гірроккін порснув.

— Це робить їх справжніми? Якби вони були справжні, той, хто з’їв їх, був би й досі живий, щоб тобі про це розповісти.

— Неправда, — заперечив Лазло. — У всіх історіях ідеться про те, що ти безсмертний лише доти, доки їх їси, а це стало неможливо, коли торгівля ними припинилася. — Він указав на дату рахунка. — Цьому двісті років. Розписка може навіть бути від останнього каравану.

Останній караван із тих, що виходили з Ельмуталет. Лазло уявив собі пустелю й сонце на заході. Як завжди, все, що стосувалося таємниць, пришвидшило його пульс, обидва його пульси, крові й духу, і ритми двох його сердець злилися синкопою, як ритм двох рук, що б’ють у різні барабани.

Уперше переступивши поріг бібліотеки, він думав, що напевне знайде тут відповіді на всі запитання. У запилюженому напівпідвалі, звісно, були книжки з історіями, але містилося там і дещо набагато вагоміше. Йому здавалося, що вся історія світу переплетена в палітурки чи згорнута на пергаментах і схована на полицях цього дивовижного місця. У своїй наївності хлопець навіть думав, що всі таємниці мають ховатися саме тут і чекати на тих, кому не забракне волі й терпіння їх усі відшукати. Йому не бракувало ні першого, ні другого, тож протягом семи років він шукав. Шукав у старих щоденниках і зшитках, у шпигунських звітах, на картах і в міжнародних угодах, у торговій бухгалтерії, у протоколах королівських секретарів, шукав усюди, куди лише міг дістатися. І що більше Лазло дізнавався, то далі зростала купка його скарбів, поки не заповнила весь його розум.

А ще вона ринула на папір.

Коли Лазло був хлопчиком в абатстві, історії являли собою єдину його цінність. Тепер він став значно багатшим. Тепер він мав книжки.

Його книжками були його книжки. Його слова, написані власною рукою і зшиті охайними стібками. Без золотої фольги і шкіри, як книжки в Павільйоні Думки. Його книжки були скромні. Спочатку він виймав папір зі сміттєвих кошиків — це були наполовину списані аркуші, що їх неощадливі вчені просто викидали, — і переплітав залишками мотузок із книжкового лазарету, де ремонтували старі фоліанти. Чорнило діставалося важче, але і з ним мимохіть допомагали учені. Вони викидали пляшечки, на дні яких лишалася ще добра чверть дюйма. Лазло доводилося доливати чорнила водою, тому найперші його книжки були написані примарно-блідими словами, але кілька років по тому хлопець почав отримувати зарплатню, що дала йому змогу купувати бодай чорнила.

У нього було багато книжок, що вишикувалися на підвіконні маленької кімнати. У книжках було зібрано сім років досліджень і пошуків, усі крихти й натяки на інформацію про Плач і його колишні таємниці. Не було в них лише відповідей.

Десь у середині свого шляху Лазло прийняв той факт, що відповідей просто немає тут, у жодному фоліанті на безлічі неосяжних полиць. Та й звідки б їм там узятися? Чи він гадав, що в бібліотеці працюють феї-всезнавці, які записують усе, що сталося в світі, хай які там траплялися таємниці та хоч як далеко до них було? Ні. Якщо відповіді й існували, вони зосталися на півдні та сході континенту Намаа, по той бік Ельмуталет, звідки ніхто ніколи не повертався.

Чи досі існує Небачене місто? Чи живуть у ньому люди? Що сталося двісті років тому? Що сталося п’ятнадцять років тому? Яка сила змогла стерти ім’я цього міста з пам’яті світу?

Лазло хотів потрапити туди і з’ясувати. Це була його мрія, велична й відважна: вирушити туди, подолати половину світу й розгадати для себе цю загадку.

Це, ясна річ, було неможливо.

Утім, чи подібне бодай колись заважало мрійникові мріяти?

3. Повне зібрання творів Лазло Стренджа

Майстер Гірроккін мав імунітет до благоговіння Лазло.

— Це історії, хлопче. Вигадки й фантазії. Не було ніякого еліксиру безсмертя. Якщо там щось і було, то хіба що зацукрована кров.

— Але подивіться на ціну, — наполягав Лазло. — Чи стали б вони стільки платити за зацукровану кров?

— Та що ми знаємо про те, скільки згодні платити королі? Це нічого не доводить, окрім легковірності багатіїв.

Щасливе збудження Лазло почало стихати.

— Маєте рацію, — визнав він.

Рахунок доводив лише те, що колись було куплено річ, названу кривавою цукеркою, та й годі. Утім, він не був готовий здаватися.

— Принаймні це натякає на те, що світягори були реальні. — Він помовчав. — Можливо.

— То й що, як були? — спитав майстер Гірроккін. — Нам про це ніколи не дізнатися.

Він поклав руку Лазло на плече.

— Ти вже не маленький хлопчик. Чи не час про це все забути? — Рота його не було видно, тож усмішка вгадувалася лише з ворушіння пухнастих, як кульбабки, вусів, що переходили в бороду. — Маєш купу роботи і дуже маленьку платню. Навіщо додавати собі клопоту, за який не платять? Ніхто тобі за це не подякує. Наше завдання тут — знаходити книжки. Облиш ученим розшукувати відгадки.

Майстер радив, як краще. Лазло це знав. Старий був створінням бібліотеки до останньої клітини свого тіла. І кастова система бібліотеки була для нього збіркою правил ідеального світу. У цих стінах учені були аристократією, а решта — їхніми слугами, тим паче бібліотекарі, чиїм прямим обов’язком було підтримувати вчених у їхніх важливих дослідженнях. Учені були випускниками університетів. Бібліотекарі — ні. Їм могло вистачати розумових здібностей, але бракувало золота. Терміни служби підмайстрами були їхньою освітою, і, залежно від бібліотекаря, вряди-годи ця освіта могла перевершувати навіть освіченість учених. Але дворецький залишається дворецьким, хай навіть він і геніальніший за свого господаря. Так само й із бібліотекарями. Їм ніхто не забороняв учитися, доки наука не заважала виконанню прямих обов’язків, але всі розуміли, що це лише для власної розваги: жодного внеску у світовий запас знань бібліотекарям не зробити.

— Нащо залишати все цікаве вченим? — спитав Лазло. — До того ж ніхто з них не вивчає Плач.

— А це тому, що він є мертвою темою, — сказав майстер Гірроккін. — Учені розмірковують про важливі справи. — Він м’яко підкреслив слово «важливі».

І тієї самої миті, наче ілюструючи його слова, двері розчахнулися й до зали швидко зайшов учений.

Павільйон Думки колись був бальною залою, тож двері вдвічі перевершували звичайні заввишки й завширшки. Більшість учених, заходячи й виходячи, користувалася лиш однією стулкою, досить тихо причиняючи її за собою, але не цей чоловік. Вій натиснув руками на обидві масивні стулки й штовхнув, і до моменту, коли вони вдарилися об стіни, прибулець був уже далеко від входу. Підбори його чобіт дзенькали об мармур підлоги, а сягнистим упевненим крокам не заважало шурхотіння мантії. Він зневажливо ставився до всіх регалій, роблячи виняток для церемоніальних випадків, і замість мантії надягав бездоганні камзоли й бриджі, взував високі чорні чоботи для верхової їзди і чіпляв до пояса меч. Єдиною даниною червоному кольору вчених була його краватка: червона завжди. Цей чоловік не був звичайним науковцем, він був апофеозом учених: найвідомішим персонажем Зосми, за винятком королеви та ієрарха, і найпопулярнішим без будь-яких винятків.

Він був молодий, уславлений і золотий. Він був Тіон Неро — алхімік, другий син герцога Ваала, похресник королеви.

На гуркіт дверей підвелися голови, але, на відміну від роздратування, яке відбивалося на всіх обличчях, коли сміявся майстер Гірроккін, цього разу обличчя виражали улесливість, а деякі — навіть заздрощі.

Реакцією майстра Гірроккіна було чисте підлабузництво. Побачивши алхіміка, він засяяв, наче глейва. Колись давно Лазло зреагував би так само. Зараз — ні, але на нього ніхто не дивився, тож не побачив, як він закляк, наче тваринка, до якої наближається хижак. Тим часом Золотий Похресник упевнено наближався до столу запитів.

Цей візит був геть неочікуваним. Тіон Неро мав помічників на всі випадки життя.

— Мілорде, — сказав майстер Гірроккін, виструнчуючись, наскільки дозволяла старість. — Ваш візит робить нам честь. Але вам не варто було турбуватись і приходити особисто. Ми знаємо, що у вас сила-силенна справ, важливіших за такі дрібниці.

Бібліотекар скоса зиркнув на Лазло. Бо візітер був найкращим із можливих взірців ученого, розум якого переймався «важливими темами».

Що ж за важливі теми цікавили розум Тіона Неро? Не менше ніж основоположний принцип усесвіту, азот, таємна есенція, яку протягом сторіч шукали алхіміки. Він дистилював цю речовину в шістнадцять років, і це дало йому змогу творити справжні дива, зокрема й те єдине, якого відчайдушно прагнули від старовинного мистецтва: перетворення свинцю в золото.

— Дуже чемно з вашого боку, Гірроккіне, — озвався «взірець», який мав на додачу до божественного розуму ще й божественну вроду. — Але я вирішив, що краще прийти самому… — Він простягнув згорнуту форму запиту. — Щоб не лишалося запитань, чи це не помилка.

— Помилка? У цьому немає потреби, мілорде, — запевнив його майстер Гірроккін. — Ми не допустили б жодних двозначностей із вашим запитом, хоч би хто його приніс. Ми тут, щоб служити вам, а не для того, щоб сумніватися.

— Радий це чути, — сказав Неро з усмішкою, відомою своєю здатністю позбавляти мови й зачаровувати дам у салонах.

А потім він подивився на Лазло.

Лазло аж ніяк цього не чекав, тож немов пірнув у крижану воду. Він навіть не ворухнувся відтоді, як розчахнулися двері. Саме так Лазло застигав щоразу, коли Тіон Неро був поруч. Він зіщулювався й почувався невидимим рівно настільки, наскільки його ігнорував. Хлопець звик до гострої разючої тиші, до холодного погляду, що обминав його, наче він порожнеча, тож сьогоднішня увага шокувала, а слова, які прозвучали далі, просто не можна було збагнути.

— А ти, Стрендже? Ти тут, щоб служити або щоб сумніватися? — Алхімік був наче щирий, але в синіх очах світилося якесь жахливе сяйво.

— Щоб служити, мілорде, — відповів Лазло ламким голосом — тонким, як його папери.

— Добре. — Неро тримав його погляд, і Лазло був змушений долати бажання відвести очі.

Вони дивились один на одного, алхімік і бібліотекар. Вони мали таємницю — пекучу, як алхімічний вогонь. Навіть старий майстер Гірроккін, відчувши це, тривожно подивився на двох молодих людей. Неро скидався на принца із саги, розказаної біля каміна, усе в ньому сяяло й було прекрасним. Шкіра Лазло втратила сірий колір, коли він виріс, але сірими були його одежа й очі, наче сірість судилася йому долею. Лазло був тихий, мав здатність ковзати непоміченим серед людей, як тінь, тимчасом як Тіон притягував усі погляди, наче полум’я. Усе в ньому було бездоганне й елегантне, як щойно випрасуваний шовк. Його голив слуга, який щодня гострив свою бритву, а одяг шив кравець, за рахунок за послуги якого можна було б прогодувати ціле село.

Проти шовку Неро Лазло видавався рядном. Його одяг не був новим навіть рік тому, щойно після купівлі. Крайка розтріпалася від постійного ходіння кам’яними сходами зі стосами книжок у руках, сам одяг був завеликий, тому Лазло в ньому просто тонув. Вони були однакові на зріст, але Неро стояв так, наче позував скульпторам, а плечі Лазло втомлено згиналися вперед.

Чого хоче Неро?

Неро розвернувся до старого. Він високо тримав голову, наче постійно пам’ятав про ідеальну лінію свого підборіддя, а тому, розмовляючи з нижчими від нього людьми, опускав лише погляд.

Він передав старому свій запит. Майстер Гірроккін розгорнув аркуш, поправив окуляри і прочитав його. І… Знову поправив окуляри і знову прочитав. Підвів очі на Неро. А потім глипнув на Лазло, і Лазло зрозумів.

Зрозумів, що було в тому запиті. І заціпенів.

Він почувався так, наче кров і дух одночасно припинили циркулювати, а повітря застигло в легенях.

— Нехай їх доправлять у мій палац, — сказав Неро.

Майстер Гірроккін збентежено відкрив рота, але не видав жодного звуку.

Він знову подивився на Лазло, але світло глейв відбивалося у скельцях окулярів, і Лазло не міг побачити його очі.

— Мені слід написати адресу? — спитав Неро.

Ґречність була удаваною. Усі знали палац із рожевого мармуру, що височів над річкою — подарунок від королеви, — і він знав, що всі знали. Річ була зовсім не в адресі.

— Ні, мілорде, звісно, ні, — відповів майстер Гірроккін. — Просто, розумієте…

— Якась проблема? — спитав Неро, приязний тон якого контрастував із різким поглядом.

«Так, — подумав Лазло. — Так, у нас є проблема».

Проте майстер Гірроккін зіщулився під тим поглядом.

— Ні, мілорде. Я певен… Я впевнений, що це честь…

Ці слова встряли ножем у спину Лазло.

— Чудово, — сказав Неро. — Тоді все. Я чекатиму на них сьогодні ввечері.

І він вийшов так само, як зайшов — дзенькаючи підборами по мармуровій підлозі й привернувши увагу всіх присутніх.

Лазло розвернувся до майстра Гірроккіна. Його серця так і не припинили калатати. Вони тріпотіли швидко і нерівно, як двійко спійманих метеликів.

— Скажіть, це те, про що я думаю? — спитав він.

Збентежений старий бібліотекар просто простягнув йому бланк із запитом.

Лазло взяв, прочитав. І його руки затремтіли. Адже там було саме те, про що він думав. Летючим широким почерком Неро було написано: «Повне зібрання творів Лазло Стренджа».

Майстер Гірроккін, спантеличений, запитав лише:

— Нащо, з біса, Тіонові Неро змогли здатися твої книжки?

4. Бог-бастард фортуни

Алхімік і бібліотекар не могли бути більш різними, але Шрес, бог-бастард фортуни, поставив їх поруч і розділив між ними кошик із подарунками: всі подарунки Тіону Неро, один по одному, доки не лишився останній, який він кинув на землю під ноги Лазло.

— Роби з цього що зможеш, — напевне, сказав би той бог, якби існував і був зловтішним.

Тіону Неро — народження, багатство, привілеї, вроду, харизму, розум. А Лазло Стренджеві, щоб підняти та обтрусити бруд, лишилося одне — гордість.

Можливо, для нього було б краще, якби Неро отримав і цей подарунок. Як і Лазло, Тіон народився під час війни, але війна, як і доля, торкається людей різними руками. Він виріс у замку свого батька, далеко від вигляду й запаху страждань, не кажучи вже про те, щоб пізнати їх самому. Того-таки дня, коли сіре безіменне немовля поклали на віз абатства Земонан, золоте немовля охрестили Тіоном — на честь святого воїна, що вигнав варварів із Зосми, і на пишну церемонію прийшла половина королівського двору. Він був розумною й гарною дитиною, і попри те що успадкувати титул і землі мав його старший брат, Тіон вимагав решту — любов, увагу, сміх, похвалу — і вимагав досить голосно. Якщо Лазло був мовчазною дитиною, яку суворо виховували грубі ченці, то Тіон був маленьким чарівним тираном, який жадав усього і якому давали ще більше.

Лазло спав у бараках з іншими хлопцями, засинав голодний і прокидався холодний.

Дитяче ліжечко Тіона було зроблене у формі бойового брига, зі справжніми вітрилами й такелажем, ба навіть маленькими гарматами. Воно було таке важке, що потребувало сили двох служниць, щоб заколисати немовля.

Волосся його було такого дивовижного кольору — наче сонце на фресках, на яке можна було дивитися, не спаливши собі очей, — що його дозволили відпустити довшим, хоча для хлопчиків таке здавалося незвичним. Відрізали його лише на дев’ятий день народження Тіона, щоб сплести вигадливу горжетку для його хрещеної матері, королеви. Вона надягала її і, стривоживши золотарів, започаткувала моду на прикраси з людського волосся, хоча жодна з імітацій не дорівнювала красою оригіналу.

Прізвисько Тіона Золотий Похресник було з ним від дня хрестин, і, можливо, визначило його шлях у житті. Імена мають силу, а його від народження асоціювали із золотом. Тож було зрозуміло, чому він, вступивши до університету, обрав алхімію.

Чим була алхімія? Знанням про метали, загорнутим у містицизм. Пошуком духовного шляхом цілковито матеріальним. Величною й почесною спробою опанувати елементи, щоб досягти чистоти, досконалості, божественності.

І золота, авжеж.

Не забуваймо про золото. Королі бажали його мати. Алхіміки обіцяли його створити — обіцяли протягом сторіч, але якщо вони й досягли в чомусь чистоти й досконалості, то це у своїй нездатності дотримати слова.

У свої тринадцять років, з розумом гострим, немов гадюче ікло, Тіон роззирнувся й побачив таємничі ритуали й філософії, в яких розпізнав лише спроби затемнити та виправдати свою нездатність виконати завдання. «Подивіться, як це складно», — казали алхіміки, а насправді самі все ускладнювали. Усе було чужоземним. Від посвячених вимагали заприсягтися на смарагді, який начебто був знятий із міжбрів’я грішного янгола, і Тіон, побачивши цей артефакт, розсміявся. Він відмовився присягати на ньому, відмовився вивчати езотеричні тексти, які називав «утіхою недомагів, проклятих життям у світі без магії».

— У тебе, юначе, душа коваля, — сказав йому з холодною люттю майстер алхімії.

— Це краще, ніж душа шарлатана, — відрубав Тіон. — Я ліпше присягнув би на ковадлі й заробляв чесною працею, аніж дурив світ вигадками.

Ось так Золотий Похресник і промовив слова своєї клятви на ковадлі замість янгольського смарагду. Будь-кого іншого за таке вигнали б, але Тіона захищала ласка королеви, тож старому стражеві лишилося відійти вбік і дозволити йому працювати на власний розсуд. Тіона цікавив суто матеріальний бік речей: природа елементів, суть і мінливість матерії. Він був амбітний, ретельний, мав розвинену інтуїцію. Вогонь, вода й повітря розкривали йому свої секрети, мінерали дарували приховані властивості, й у п’ятнадцять Тіон неабияк нажахав «недомагів», уперше в західній історії виконавши перетворення — не золота, на жаль, але олива у вісмут — і зробивши це, як він висловився, без звернення до «духів або заклять». То був тріумф, за який хрещена мати нагородила його власною лабораторією. Лабораторію розташували у величезній старій церкві у Великій Бібліотеці, і витрат на неї не рахували. Королева назвала її Хризопоезіум (від хризопоезія — трансмутація базового металу в золото), і, даруючи хрещенику лабораторію, вдягла горжетку з його волосся. Вони крокували руч об руч, в однаковому золоті: він своє ніс на голові, а вона своє — на шиї; солдатів же вбрали в золоті плащі, пошиті для цього урочистого випадку.

Лазло того дня стояв у натовпі, зачарований виставою і блискучим золотим хлопцем, який завжди здавався йому казковим персонажем — юним, благословенним фортуною героєм, який зростає, щоб посісти своє місце в цьому світі. Так само його бачили всі інші — достоту як безжурна аудиторія в театрі, котра не знає, що за кулісами актори грають набагато серйознішу драму.

Саме це Лазло судилося викрити.

По тому минуло близько року. Лазло виповнилося шістнадцять, і одного вечора він ішов кружною дорогою через галерею гробниць. Аж раптом хлопець почув голос — гострий і твердий, як лезо сокири. Спочатку він не міг розібрати слів і зупинився, намагаючись знайти їхнє джерело. Галерея гробниць була залишком старого цвинтаря за палацом, відрізана від інших місць будівлею астрономічної вежі. Більшість учених навіть не знала про її існування, але бібліотекарі знали, тому що користувалися нею, скорочуючи шлях від книгосховищ до читальних залів під вежею. Саме це й робив того дня Лазло, чимчикуючи з оберемком рукописів у руках, коли зненацька почув голос. Той голос мав свій ритм, і його супроводжували чи то удари, чи то ляпаси. Хлясь. Хлясь. Був і ще один звук, ледь чутний. Хлопець подумав, що це якась тварина, і, визирнувши за кут, побачив руку, яка підносилась і падала з розміреним зловісним звуком. Рука стискала батіг для верхової їзди, і Лазло гадав, що б’є та рука якусь зібгану в клубок на землі тварину, бо скавуління було геть не людське.

Його миттю, зі швидкістю запаленого сірника, охопила невимовна лють. Лазло набрав повітря в груди, щоб закричати…

І затамував дух.

Світла було небагато, але тієї миті, що знадобилася його голосу для одного-єдиного слова, Лазло побачив усю сцену.

Зігнута спина. Хлопець, що припав до землі. Глейвове сяйво золотого волосся. І герцог Ваал, що лупцював свого сина, як лупцюють тварину.

«Припиніть!» — ледь не вигукнув Лазло, але слово застрягло в горлі вогняною кулькою.

— Безглуздий…

Хлясь.

— Недолугий…

Хлясь.

— Лінивий…

Хлясь.

— Нікчема.

Безжальне биття тривало, і Лазло здригався від кожного удару, а лють помалу згасала від надзвичайного подиву. Якби він мав час подумати, лють запалала б знову, дужча навіть, ніж раніше. Однак від того, що йому відкрилося, найсильнішим його відчуттям став шок. Лазло і сам зазнав покарань. Його ноги досі були вкриті перехрестями блідих шрамів від різок. Подеколи його на всю ніч замикали в крипті в компанії черепів померлих ченців. А скільки разів його називали дурним нікчемою або ще гірше, він не міг і полічити. Але то був він. Він нікому не належав і нічого не мав. Він і уявити собі не міг, щоб такі слова й таке поводження стосувалися Тіона Неро. Лазло побачив приватну сцену, яка суперечила всьому, що, як він гадав, було відомо про Золотого Похресника і його чарівне життя.

Щось зламалося в ньому, коли він побачив покарання хлопця.

Вони не товаришували — це неможливо. Неро був аристократом, а Лазло — цілковитою його протилежністю. Утім, Лазло часто виконував запити Тіона для досліджень, і одного разу, ще на початку, коли знайшов рідкісний трактат про метали, який видався цікавим, Тіон навіть подякував йому. Дрібниця, якщо зважити на те, що він подякував Лазло лише раз за всі минулі роки. Але він розумів, що хлопців, схожих на Тіона, вчили розмовляти лише наказами, тож коли той підвів погляд від трактату і вимовив одне просте слово, але щиро й чемно… «Дякую»… Лазло засяяв від гордощів.

А тепер «припиніть» палало на кінчику його язика. Він хотів прокричати це слово, але не став. Він стояв там, заклякнувши, притискався до холодного муру вкритої мохом гробниці і боявся навіть поворухнутися. Батіг припинив підніматися. Тіон затулив голову руками, ховаючи обличчя. Він більше не скиглив, але Лазло бачив, як тремтять його плечі.

— Вставай, — прогарчав герцог.

Тіон виструнчився, і Лазло зміг його роздивитись.

Почервоніле обличчя хлопця було нещасне, золоте волосся прилипло до лоба мокрими пасмами.

Вигляд він мав набагато молодший за свої шістнадцять.

— Чи знаєш ти, скільки вона витратила на твою лабораторію? — суворо спитав герцог. — Склодуви із самої Амаї. Печі, зроблені за твоїми кресленнями. Димар, який став найвищою точкою міста. І що ти можеш продемонструвати у відповідь? Записи? Виміри?

— Алхімія і є записами та вимірами, — заперечив Тіон; його голос захрип від сліз, але непокора в ньому лишилася. — Треба вивчити властивості металів, перш ніж дістати надію змінити їх.

Герцог відразливо похитав головою.

— Майстер Лузіней мав рацію. У тебе і справді душа коваля. Алхімія — це золото, ти мене зрозумів? Золото, ось що тепер є твоїм життям. Це якщо ти зможеш його створити, інакше тобі має дуже пощастити, щоб залишитися живим. Ти зрозумів мене?

Тіон відсахнувся, приголомшений загрозою.

— Батьку, прошу тебе. Минув лише рік…

— Лише рік? — Сміх герцога прозвучав глухо. — Ти знаєш, що може статися за рік? Великі роди можуть зникнути. Королівства зникають. Поки ти сидиш у своїй лабораторії, вивчаючи властивості металів!

Це змусило Тіона завмерти, і Лазло теж. Королівства зникають?

— Але ж ти не можеш очікувати від мене протягом року зробити те, чого ніколи й нікому ще не вдавалося...

— Ніхто й ніколи не перетворював один метал на інший, як ти зробив у п’ятнадцять.

— Усього-на-всього вісмут, — гірко відповів хлопець.

— Я обізнаний з недоліками твого досягнення, — зверхньо процідив герцог. — Відтоді, як ти вступив до університету, я тільки й чую, що ти розумніший за всіх навколо. Тож будь розумніший, хай тобі грець. Я сказав їй, що ти зможеш це зробити. Я запевнив її.

— Батьку, я роблю все можливе.

— Роби більше! — Ці слова герцог буквально проревів.

Його очі були розплющені так широко, що зіниці обрамлялися білим колом. Герцог був у такому розпачі, що Лазло, схованого в затінку, пройняло холодом.

Коли королева вигадала назву Хризопоезіум, він думав, що це дуже слушне найменування для алхімічної лабораторії. Він сприйняв його як дух надії: нібито одного дня найвищі амбіції мистецтва можуть бути втілені в тому місці. Але, як виявилось, «одного дня» було замало. Вона воліла отримати золото якомога скоріше.

Тіон із зусиллям ковтнув клубок у горлі й подивився на батька. Здавалося, між ними хвилею прокотився страх. Повільно, майже пошепки хлопець спитав:

— А що, як це неможливо зробити?

Лазло очікував від герцога нового спалаху люті, але той лише заскреготав зубами.

— Дозволь мені пояснити тобі це на пальцях. Скарбниця порожня. Солдатам нічим платити. Вони тікають, і це вже помітили наші вороги. Якщо це триватиме, вони захоплять країну. Розумієш наше становище?

Було ще дещо. Зловісні інтриги й борги, які треба було сплатити.

Утім, хай там як, усе було просто: зроби золото, або Зосма паде.

Тіон сполотнів, коли на його плечі опустилася вага всього королівства, а Лазло відчув, що та сама вага лягла й на нього.

Так і було. І не тому, що цей тягар віддали їм жорстокий батько і жадібна королева, а тому що Лазло сам вирішив його взяти. Просто там, на стежці цвинтаря, він підставив плече під цей майже реальний тягар, щоб допомогти Тіону Неро, а Тіон про це ще не знав.

Чому? Він міг відвернутись і взятися до власних справ, власного життя, радіючи, що такого штибу завдання випадає розв’язувати не йому. Більшість так би і вчинила. Більшість іще до кінця ночі пошепки розносила б чутки про те, що сталося. Утім, Лазло не належав до більшості. Він стояв у тіні й подумки скипав. Він думав про війну, про людей, у яких попередня війна вкрала його раніше, ніж він зміг їх пізнати, думав про дітей, яких наступна війна лишить сиротами, і про всі імена, що зникнуть, як пісні.

А ще Лазло як ніколи гостро відчував марність власного існування. Як він міг допомогти Золотому Похресникові? Він не був алхіміком і героєм. Він був бібліотекарем і мрійником, читачем, невизнаним експертом із нікому не цікавого й давно зниклого міста. Хіба він міг бодай щось?

І тут хлопець збагнув.

Так, він не був алхіміком. Він був експертом із нікому не цікавого й давно забутого міста.

Але так сталося, що те місто, згідно з легендами, практикувало алхімію ще за часів, коли Зосма являла собою заселену варварами дичавину. І, щиро кажучи, прототипи головних ідей алхімічного мистецтва, як і ті, хто їх практикував, прийшли разом зі старовинними історіями через Ельмуталет: розповідями про могутніх чоловіків і жінок, які оволоділи таємницями природи й космосу.

Лазло думав про це. Думав, і коли Тіон і герцог мовчки покинули цвинтар, і коли повернувся з оберемком рукописів до бібліотеки, і далі, коли бібліотека зачинилася на ніч і він пропустив вечерю, щоб повернутися до своєї кімнати і своїх книжок.

Тим часом місцеві вчені жили у великих гостьових кімнатах на горішніх поверхах палацу, а бібліотекарі розташовувались у службових приміщеннях, поверхом вище за нинішніх слуг, у кімнатах, які раніше належали служницям шляхетних пані і камердинерам.

Лазло увійшов у довгий коридор із низькою стелею й багатьма однаковими дверима, біля кожної з яких на гачку висіла глейва. Він зняв свою й заніс до кімнати.

Глейви були шліфованими каменями, які сяяли, не випромінюючи жару, а лише світло, колір і сила якого могли різнитися так само, як і якість коштовного каміння.

Ця глейва була поганенька: нерівний шмат червонуватого каменю випромінював тьмяне сяйво. Попри те що кімната Лазло була маленька, кути залишалися темними. Біля однієї стіни кімнати стояло ліжко, навпроти — стіл зі стільцем. На двох цвяхах висів єдиний одяг, що належав Лазло, і за браком полиць їхню роль виконувало підвіконня. Там вишикувалися всі його книжки.

Він повісив глейву і почав виймати книжки, швидко гортаючи одну по одній.

Незабаром хлопець сидів на підлозі, спираючись спиною на стіну, позначав сторінки і робив швидкі нотатки. З коридору лунали кроки бібліотекарів, які поверталися на ніч, але Лазло не чув ні їх, ані тиші, яка запанувала згодом, і не бачив, як сходить і ховається місяць. Десь посеред ночі він вийшов із кімнати і спустився до колись запилюженого підземного рівня. То було його таємне місце — світ історій, і не лише з Небаченого міста, а з усього світу. Плач став його мрією, але Лазло любив ці історії, знав усі до єдиної з тих, що зберігалися тут, попри те що свого часу був змушений перекладати їх із десятка різних мов, користуючись словниками й підручниками. Тут, захована в палітурках, жила історія людської уяви, і в цілому світі не знайшлося б нічого прекраснішого, більш лячного або дивного.

Тут були закляття й прокляття, міфи й легенди, а мрійник Стрендж так довго годував ними свій розум, що якби хтось зміг зазирнути йому в голову, то знайшов би цілу країну мрій.

Він мислив не так, як решта людей. Він не відмахувався від магії одразу ж і не вважав, що казки лише для дітей. Він знав, що магія реальна, позаяк відчув її, коли назву Небаченого міста викрали з його розуму. Що ж до казок, то він розумів, що вони лише відображення людей, які їх складали, але ті фантазії були рясно притрушені маленькими дрібками правди, як борода чарівника — хлібними крихтами.

Лазло сподівався, що знайдене ним буде саме такою крихтою.

У серці алхімії лежала віра в азот, таємну сутність, притаманну всій матерії. Алхіміки вважали, що, дистилювавши його, зможуть за його допомогою вплинути на всі базові структури фізичного світу. Здійснити перетворення свинцю в золото, отримати універсальний розчинник, ба навіть створити еліксир безсмертя.

З давніх-давен вважали аксіомою, що азот можна дистилювати лише за допомогою дуже складного процесу з використанням трьох елементів: солі, ртуті й сірки. І просто шалена, якщо взяти до уваги брак емпіричних доказів, кількість книжок і трактатів була присвячена тому процесу. У них вміщено безліч малюнків із драконами, які ковтають сонця, та чоловіками, які п’ють із грудей богині, і Лазло вважав їх такими само вигадками, як і казки, хоч їх зі значно більшою повагою розташовували в алхімічному відділі бібліотеки, де, до речі, раніше містилася королівська скарбниця.

А водночас до підвалу, куди нікому з алхіміків не спало б на думку спуститися за потрібним, заслано книжку оповідок з Небаченого міста під ексцентричною назвою «Дива на сніданок», де згадувалася зовсім інша теорія: секретним інгредієнтом був сам алхімік, і лише поєднання людської душі з душею елементів могло породити азот.

Ось це й було крихтою в бороді чарівника.

Можливо.

5. «Дива на сніданок»

Він мав би зачекати, принаймні кілька днів. А насправді мав би й зовсім туди не ходити. Та це він зрозумів лише згодом. Лазло багато чого зрозумів згодом. Коли було запізно.

Сонце вже сходило, коли хлопець вибрався з-за полиць, стискаючи книжку. Попри втому від безсонної ночі в ньому бриніла енергія. Нервове збудження. Він почувався наче частиною чогось, але забув, що тільки йому це відомо. Він не повернувся до своєї кімнати, натомість вийшов із палацу й попрямував до старої церкви, яку перетворили на Хризопоезіум.

Усе місто розкинулося під ним. Едер сяяв у місці, де зустрічався з обрієм. Сонце поволі сходило в небі, і відбиток його сяйва плинув річкою, наче запалений гніт, ведучи за собою денне світло. Дзвони собору заздвонили, і всі церкви міста відгукнулися легкими приємними голосами, немов діти, що відповідають на батьківський заклик.

Лазло думав, що Тіон, напевне, теж не спав, зважаючи на важезний тягар на його плечах. Він підійшов до дверей. То були величезні церковні двері з литої бронзи, і в них годі було постукати.

Хлопець таки постукав, але й сам майже не почув звуку. Він міг би тоді здатися, відступити і дати собі трохи часу, щоб краще подумати над тим, що він збирався зробити. Якби він дав своїй початковій схвильованості через побачене трохи вивітритися, то, попри власну наївність, напевне зрозумів би нерозсудливість цього рішення. Проте натомість Лазло обійшов церкву, знайшов бічні двері із дзвоником і подзвонив.

Отже, склалося так, як склалося.

Тіон відчинив йому двері. Він зблід і з виду був як неживий.

— Чого тобі? — спитав він.

— Перепрошую, що турбую вас, — сказав тоді Лазло.

Ця частина потім звітрилася з його пам’яті. Серце в нього закалатало. То було зовсім не схоже на нього — так виставлятися. Якщо абатство, в якому його виховували, на чомусь і спеціалізувалося, то лише на глибокому вкоріненні гострого відчуття власної нікчемності. Але його несла вперед інерція люті через те, що сталося з Тіоном, і співчуття одного битого хлопця до другого, а понад усе — трепет відкриття. Можливо, він бовкнув щось на кшталт: «Я для вас дещо знайшов», простягнувши книжку.

Хай що Лазло сказав, а Тіон відступив, даючи йому змогу зайти.

Усередині було просторо й тихо, як і в будь-якій церкві, але сіркою тхнуло, немов у пеклі. Бліді струмені ранкового світла линули крізь вітражі, розфарбовуючи полиці зі скла та міді. У нефі стояв довгий робочий стіл із безліччю обладнання. Місце вівтаря посіла монументальна піч, цегляний комин здіймався й виходив назовні крізь центр розписаної фресками бані, знищивши обличчя янголів.

— І що це? — спитав Тіон.

Пересувався він скуто, і Лазло не сумнівався в тому, що його спина вкрита синцями й рубцями.

— Припускаю, що ти знайшов мені ще один трактат, — сказав він. — Вони всі нікчемні, до речі.

— Це не зовсім трактат.

Лазло поклав книжку на щербатий робочий стіл і лише тоді побачив гравюру на обкладинці. На ній була зображена ложка із зірками й містичними тваринами. «Дива на сніданок». Книжка здавалася дитячою, і його вперше гостро штрикнув сумнів. Лазло швиденько її розгорнув, воліючи сховати гравюру і назву.

— Хоча й має стосунок до золота, — сказав він і почав пояснювати.

Лазло, хай як це прикро, розумів, якими недоречними видавалися його слова в цій серйозній лабораторії, якою недоречною на вигляд була та книжка. Він упіймав себе на тому, що квапиться, прагнучи випередити власний жах, а через те що швидше він говорив, то дикішими й дурнішими здавалися його слова.

— Ви знаєте про загублене місто Плач, — мовив Лазло. Він змусив себе вимовити те слово-замінник, одразу відчувши присмак сліз. — Його алхіміки у стародавні часи нібито могли створювати золото.

— Легенди, — байдуже відповів Тіон.

— Можливо, — погодився Лазло. — Але хіба неможливо, що ці історії правдиві? Що вони таки робили золото?

Він помітив скептичний вираз на обличчі Тіона, але хибно його витлумачив. Гадаючи, що алхімік вважає неймовірним його припущення, Лазло хутко повів далі.

— Ось подивіться, — мовив він, вказуючи на абзац у книжзі, де секретним інгредієнтом азоту був сам алхімік. — Тут сказано про поєднання людської душі й душі елемента, що звучить, не знаю, некорисно, адже як поєднати свою душу з металом? Утім, гадаю, що це помилка в перекладі. Я вже на неї натикався. У Небаченому… Я маю на увазі, мовою Плача «душа» і «дух» звучать однаково. Для них є одне слово — амарін. Отож, це помилка.

Лазло постукав пальцем по слову «душа» і замовк. Настав час для його великої ідеї.

— Гадаю, це означає, що ключем до азоту є дух. Дух тіла.

Він підніс зап’ястки блідим боком догори, демонструючи візерунок судин, щоб Тіон напевне зрозумів, що він має на увазі. І водночас збагнув, що слова в нього скінчилися. Потрібен якийсь підсумок, щось таке, що могло б відполірувати його ідею, змусити її сяяти, але хлопець не мав нічого подібного, тож думка зависла в повітрі, прозвучавши… сміховинно.

Тіон дивився на нього на кілька ударів серця довше, ніж хотів би.

— І до чого це все? — спитав він нарешті крижаним тоном. — Нахабство? Чи ти програв парі? Це такий жарт?

— Що? — Приголомшений Лазло похитав головою. Його обличчя запалало, а долоні похололи.

— Ні, — сказав він, лише тепер добачивши у скепсисі Тіона те, чим він був насправді. Реакцію викликало зовсім не припущення Лазло. Реакцію спричинила його присутність. Тієї миті Лазло побачив ситуацію інакше і второпав, що накоїв. Він — Стрендж, мрійник, молодший бібліотекар — припхався в Хризопоезіум, розмахуючи книжкою казок і вважаючи, ніби може поділитися своїм розумінням найбільшої таємниці алхімії. Як наче він зміг розв’язати проблему, яка багато сторіч не давалась алхімікам, зосібна й самому Неро.

Лазло забило дух від власної, як він тепер це бачив, зухвалості. Як він узагалі міг подумати, що це хороша ідея?

— Скажи мені правду, — звелів Тіон. — Хто це був? Майстер Лузіней? Він послав тебе сюди, щоб посміятися з мене, чи не так?

Лазло похитав головою, заперечуючи звинувачення, але зрозумів, що Тіон його навіть не бачить. Його захопили власна лють і страждання. Якщо він і міг щось побачити, то лише глузливі обличчя інших алхіміків або холодний розрахунок самої королеви, яка замовляла «Дива на сніданок». Або, можливо… Можливо, він бачив зневагу на обличчі батька минулої ночі та відчував її в тому, як боліло тіло від кожного поруху. У ньому, наче в перегінному кубі, змішувались емоції: страх, немов сірковий туман, гіркість, їдка, наче сіль, і проклята мінлива ртуть розпачу та невдачі.

— Я ніколи не став би насміхатися з вас, — запевнив Лазло.

Тіон схопив книжку, захряснув її, щоб роздивитися обкладинку і назву.

— «Дива на сніданок», — виразно прочитав він, гортаючи сторінки. На них були малюнки русалок і відьом. — І це не кпини?

— Присягаюся, що ні. Я можу помилятися, мілорде. Я… можливо, помиляюся.

Лазло бачив, який це все має вигляд, і хотів сказати, що впевнений: фольклор присмачено дрібкою правди, але навіть це зараз звучало абсурдно для нього самого — крихти в бороді чарівника і все те безглуздя.

— Перепрошую. З мого боку було надто зухвало приходити сюди, і я прошу мене пробачити, але присягаюсь, я не хотів проявити неповагу. Я хотів лише допомогти вам.

Тіон різко захряснув книжку.

— Допомогти мені. Ти — допомогти мені.

І розсміявся. То був холодний, різкий звук, подібний до того, з яким ламається крига. І тривав він надто довго, а Лазло почувався дедалі мізернішим.

— Просвіти ж мене, Стрендже, — сказав Тіон. — У якому такому варіанті світу ти був би здатен чимось допомогти мені?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.