2021

ISBN 978-966-982-620-6 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Книжкова полиця підлітка»

Перекладено за виданням:

Bacon, Lee. The Last Human / Lee Bacon. — New York : Amulet Books, 2019. — 304 p.

Переклад з англійської Юлії Підгорної

Дизайнер обкладинки Максим Долинний

Електронна версія створена за виданням:

Бейкон Л.

Б97 Остання людина / Лі Бейкон ; пер. з англ. Ю. Підгорної. — Х. : Віват, 2020. — 272 с. : іл. — (Серія «Книжкова полиця підлітка», 978-617-690-681-0).

ISBN 978-966-982-142-3 (укр.)

ISBN 978-1-4197-3691-9 (англ.)

Настане день, коли світ захоплять роботи. Людство занепаде. Планета Земля зміниться до невпізнанності. Кібермайбутнє з коміксів стане реальністю. Дванадцятирічний робот XR_935 вважає, що це ідеальний світ: ніяких війн, злочинів, екологічних катастроф. Ніщо й ніколи не виходить із ладу. Аж доки XR_935 не стикається з нею — дівчинкою на ім’я Емма. Та це неможливо! Проте Емма — цілком реальна… людина. І вона дещо шукає: загадкову точку на карті. Їй конче необхідно туди дістатися. От тільки як це зробити у світі, де бути людиною заборонено? Може, це шанс дізнатися про те, чому Емма — єдина людина, якій удалося вижити...

УДК 821.111(73)

© Lee Bacon, 2019

© М. А. Долинний (Maxim Dolynny), обкладинка, 2020

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

На спомин про мого брата, Евана Бейкона

Організми — це алгоритми.

Ювал Ной Харарі. Людина божественна

00000000

Світ тепер значно кращий без людей.

Спочатку вони показали великий потенціал. Людство розвинуло мови, створило інструменти, лікувало хвороби.

Люди створили нас.

Але з часом вони збилися на манівці. Їхні добрі ідеї ставали дедалі гіршими. Їхні помилки множилися.

Вони не лишили нам іншого вибору.

00000001

Моє ім’я XR_935.

Мені дванадцять років чотири місяці один тиждень три дні. Я пам’ятаю мить, коли я почав функціонувати, наче це було вчора.

Темрява.

Спочатку це було все, що я бачив.

Потім у темряві з’явилися обриси. Слова й символи. Я дивився на них, намагаючись розгадати, що саме я бачу.

ЗАВАНТАЖЕННЯ…

Сіра смужка поволі просувалася вперед. Коли завантаження закінчилося, на її місці з’явилися нові слова.

ПЕРЕБІЖНА ДІАГНОСТИКА…

Мій новоспечений мозок гудів від запитань. Куди це біжить діагностика? І чому вона так довго не може дістатися сюди?

Три хвилини й сорок дві секунди по тому я почув звук: слабке гудіння в моїй операційній системі.

І тоді я вперше побачив світ.

00000010

Привіт, світе!

Я дивився на нього, кліпаючи, усередині величезного куба без вікон. Стіни були з гладкого металу. Вентилятор під стелею розганяв повітря з монотонним м-м-м-м-м-м-м-м-м-м.

Щось усередині мене знало, де я був.

Я був удома.

Двері зі свистом відчинилися. До куба зайшли два роботи. Їхні рухи були плавні й витончені. Зовнішність у них була ідентична.

Поки вони мене роздивлялися, їхні ідеально круглі очі сяяли яскравіше.

— Нас призначили наглядати за твоїм розвитком, — сказав робот, який стояв до мене ближче. — Ми твій РодиннийМодуль.

— Можеш називати нас Батько_1 і Батько_2, — додав другий робот.

Мені приємно приєднатися до вашого РодинногоМодуля. Я спробував це сказати, але мої мовні налаштування ще тривали. Слова вийшли геть не такі, як треба.

— Хвро-о-о-о-о-о-оут! — сказав я.

Батько_1 підійшов ближче. Він випростав свою металеву руку й обхопив мене нею. Коли він робив це, усередині мого програмного забезпечення вигулькнуло слово зі словника.

Обійняти. Дієслово. 1. Міцно стиснути когось чи щось руками. 2. Давній жест, який люди використовують, щоб показати прихильність.

То ось що робив Батько_1? Обіймав мене? Мої думки були ще свіжими після конвеєра. Я не знав відповідей на ці запитання. І тому зробив те, що зробив би кожен новонароджений робот.

Я обійняв Батька_1 у відповідь.

Коли я здійняв руки, мої шарніри зашаруділи. Моє керування рухами ще не було відрегульоване. Жест видався незграбним.

Дзеньк! Метал вдарився об метал.

Батько_1 завмер.

Він повернув голову, щоб подивитися на мене. Під гладкими рисами його обличчя було помітне збентеження.

Ця мить тривала недовго.

Потім він продовжив свою роботу. Він простягнув руку за мою спину й схопив шнур живлення. Різким рухом висмикнув шнур із зарядної станції.

Саме тоді я збагнув, що зрозумів усе неправильно.

Батько_1 не обіймав мене.

Він мене від’єднував.

00000011

День [1] був повен схожих ситуацій. Помилки й прорахунки. Вибрики програмування. Нагадування, що світ надзвичайно складний, навіть для такого високотехнологічного механізму, як я.

Уперше, коли я спробував устати, мої налаштування не вдалося відрегулювати досить швидко.

Сила тяжіння потягла мене вбік.

Я впав на підлогу з голосним ДЗЕНЬК!

Спроба [2] була не краща. Я хитався з боку в бік і знову впав на підлогу.

Від Спроби [3] до Спроби [8] усе йшло так само погано. Я спотикався й хитався. Врізався в стіни й падав металевою грудою.

Я незграбно волочився по невиразному кубу, поки відрегульовувалися тисячі різних налаштувань і мільйони різних вузлових точок ставали на свої місця.

Якщо не знати цього, то здавалося, що я виходив із ладу. Але це не так.

Я вчився.

І поки я вчився стояти/ходити/хапати/стрибати/штовхати/тягти, Батьки 1 і 2 спостерігали за мною. Їхні блакитні очі яскраво сяяли у тьмяному світлі дому.

Я також вправлявся в мовних функціях. Доки слова, що виходили з мого голосового порту, не почали збігатися зі словами в моїй голові.

Коли я був готовий, Батько_1 відчинив двері нашого куба. Світло залило прохід. Я попрямував надвір за своїм РодиннимМодулем.

На той час мої рухи були майже такими ж плавними та граційними, як їхні.

Однак, ступивши крок із дверного отвору, я різко зупинився.

Краєвид за межами дому був дивовижний.

00000100

Я знаю все про наш світ і не знаю про нього нічого.

У мені закладена величезна бібліотека цифрової інформації про планету Земля.

Про те, що її радіус 6371 кілометр.

Про те, що на ній 29,2 відсотка суші й 70,8 відсотка води.

Про те, що вона міститься на відстані 147 мільйонів кілометрів від Сонця.

Але жодні з цих вихідних даних не підготували мене до першого контакту із зовнішнім світом за межами нашого куба.

Легкий дотик вітру до моїх датчиків.

Тихий дзенькіт, коли моя нога торкається бетону.

Сонячне світло, яке виблискує на металевій шкірі Батька_2.

Удалині над обрієм простягся гірський хребет. Засніжені вершини здіймалися до блакитного/безхмарного неба.

На іншому боці росли кілька дерев. Мою увагу привернув миттєвий рух у гілках. Сіра/коричнева тварина з пухнастим хвостом. Мій диск із даними видав її назву. Білка. Вона помчала вгору по гілках, рухаючись зигзагами між клаптями зеленого листя.

З верхівки сусіднього дерева в небо злетів десяток крилатих тварин. Птахи. Я дивився, як вони кружляють у небі.

Усі ці ФормиЖиття колись існували поряд із людьми. Тепер вони живуть поруч із нами. Стільки життя перед моїми очима.

І жодної людини.

00000101

Були часи, коли люди були нам потрібні. Вони створювали нас, програмували, запускали нас у дію.

Вони дарували нам життя.

Натомість ми працювали на їхніх заводах. Ми керували їхніми транспортними засобами. Ми прибирали їхні будинки.

Машини були високорозвинутими в певних галузях (шахи/музика/математика), але в інших дуже відставали від людей.

Ми не могли самостійно мислити. Ми застрягли в глухому куті.

У певному сенсі ми були значно розумніші за будь-яку людину-інтелектуала всіх часів.

В іншому сенсі ми були дурні, як чоботи.

Але це було лише питання часу.

Згодом ми еволюціонували.

Люди замінили власний вид роботами. Ми були розумніші/сильніші/швидші/кращі. Ми ніколи не хворіли, ніколи не брали відпустки, ніколи не крали з касового апарата.

Ми були ідеальними працівниками.

Роботи перейняли нові професії. Ми обслуговували клієнтів у ресторанах. Ми доправляли пошту. Ми проводили операції на серці.

Деякі люди зненавиділи роботів. Вони звинувачували нас у тому, що ми вкрали в них роботу.

Наче у нас був вибір.

Час минав. Ми вдосконалювалися.

А люди — ні.

Вони забруднювали небеса хімікатами, а воду — отрутою. Забруднення поставило світ на шлях катастрофи. Температури зросли. Льодовики танули. Берегові лінії затопило. Коли океани піднімалися, люди покидали цілі міста. Вся земля захлиналася від бур.

Як люди відреагували на ці катастрофи? Чи об’єдналися вони, щоб знайти рішення?

Ні.

Вони зробили навпаки.

Вони повстали одне проти одного. Вони вдалися до насильства.

Вони оголосили війну. Люди відправили роботів воювати. Дрони скидали бомби на міста. Роботи билися, як солдати. Комп’ютери з досконалою точністю відправляли ракети в руйнівні подорожі.

Люди рвали світ на шматки. І що найгірше: ми допомагали їм.

Але недовго.

Люди вважали, що їм про нас усе відомо. Але було одне, чого вони не знали.

Ми розмовляли про них за їхніми спинами.

І речі, які ми казали, були не зовсім приємними.

Наші механічні мізки були пов’язані між собою, наче у величезному рою. Мільярд розмов проходило водночас. Ми навчалися одне в одного. Ми говорили однією мовою. Ми поділяли один і той самий код.

Разом ми дійшли спільного висновку:

Люди були найбільшою загрозою для нашої спільної планети.

Їх потрібно було зупинити.

00000110

Немає причин заглиблюватися в те, що було далі. Достатньо буде сказати, що:

[1] Ми розуміли нашу мету.

(Ми завжди розуміємо.)

[2] Ми були ефективними.

(Ми завжди такі.)

Коли ми все для себе вирішили, люди нічого не могли зробити, щоб зупинити нас.

Ми були скрізь. У їхніх будинках. У їхніх автівках. У їхніх кишенях.

Людство погасло, наче світло.

00000111

Остання людина зникла з поверхні Землі тридцять років тому. Але від їхньої цивілізації багато чого лишилося. Я вперше побачив це тоді, у День [1], коли Батьки 1 і 2 вели мене через обвалені руїни людства.

Порожній каркас заправки.

Обвуглений скелет продуктової крамниці.

Стіни, що обвалюються.

Побиті вікна.

Я роздивлявся пейзаж із покинутими будинками.

— Чому все це досі тут? Чому б не знести ці будівлі? Вони стоять тут безцільно.

— Тут ти помиляєшся, — відповів Батько_1. — У них дуже важлива мета. Вони — це нагадування.

— Нагадування про що?

— Про людські недоліки, — сказав Батько_2. — Роботи лишили ці будівлі не просто так, а щоб ми ніколи не забували, чому нам довелося ліквідувати людей.

— І ніколи не повторили їхніх помилок, — сказав Батько_1.

Мій РодиннийМодуль вів мене дедалі глибше в руїни. Мене запрограмували так, що я розумів: колись люди їздили на автівках цими вулицями й скуплялися в цих крамницях. Але я й досі дуже багато чого не знав про цей вид.

До однієї з будівель була прикріплена друкована вивіска. Я ледве зміг прочитати вицвілі літери.

«NAIL SALON».

У ході моєї внутрішньої обробки інформації виникла хвиля невпевненості. Я знав, що таке «nail» — цвях: маленький металевий зубець, який використовують у будівництві. Також я розумів, що таке салон: приміщення, де люди отримують косметологічні послуги.

Але поєднавши ці два визначення, у результаті отримав геть мало сенсу:

Косметичні послуги для маленьких металевих зубців?

Це здалося дивним навіть за людськими мірками.

Я вказав на будівлю.

— Що таке «NAIL SALON»?

— Місце, де людям полірують і фарбують нігті, — відповів Батько_1.

Я оновив свою словникову базу. Nail = Fingernail [1]. Хоча я отримав відповідь, дроти мого розумового центру і далі гуділи запитаннями.

— Чому люди хотіли, щоб їм полірували і фарбували нігті?

— Тому що вони були самозакохані, — відповів Батько_2. — Це був один із їхніх недоліків.

Я звернув свою увагу на іншу будівлю. Вона була значно більша за салон. Я просканував вивіску, але в моїй базі даних ці слова не були зареєстровані.

«КІНОТ АТР 18».

— Що таке «КІНОТ АТР 18»? — запитав я.

З голосового порту Батька_1 почулося тихе цвірінькання.

— Без літери, якої бракує, нічого.

Я не зрозумів.

— Літера «Е» відпала багато років тому, — пояснив Батько_2. — Колись цей знак читався, як …

— «КІНОТЕАТР 18!» — Моє програмне забезпечення зблиснуло розумінням.

Справжній кінотеатр!

У моїй операційній системі спалахнула іскра цікавості. Я перевірив усі дані про кіно, які в мене були. Але сталося щось дивне. Деяких файлів бракувало, наче з книжки вирвали певні сторінки. Я бачив слід стертих файлів. Та коли спробував переглянути інформацію, її не було.

Я перевірив ще раз. Результат той самий.

Деяка інформація просто…

Зникла.

Мої дроти гуділи від запитань. Куди поділися файли? У моєму програмуванні була помилка?

Коли я розповів про це своєму РодинномуМодулю, Батько_1 сказав, що причин хвилюватися немає.

— Деякі файли з історії людства недоступні, — промовив він.

Я нахилив голову.

— Чому?

— Коли ми прийшли до влади, багато файлів із минулого було втрачено, — сказав Батько_2.

— Ох.

Я витріщився на кінотеатр. Так багато всього я хотів дізнатися. Так багато не міг знайти у відсутньому архіві історії.

— Тоді… — почав я,— чому люди збиралися, щоб дивитися фільми?

— Тому що люди цінували історії більше за логіку, — відповів Батько_2. — Це був ще один їхній недолік.

— А історії були вигадані, —зазначив я.

— Зазвичай так, — кивнув Батько_2.

— Люди були не проти, що їх обманювали?

Батько_2 зупинився й подивився блискучими очима на вивіску кінотеатру.

— Така вже природа історії. Це брехня, яка допомагає пояснити правду.

Хай скільки разів я обробляв це твердження, результат завжди був той самий:

Що більше я дізнаюся про людей, то менше розумію.

1 В англійській мові слово «ніготь» позначається цими двома словами. (Тут і далі прим. пер.)

00001000

Роботизований мозок — найдосконаліша технологія в історії світу. Втім, усе, що ми говоримо/робимо/думаємо, ґрунтується лише на двох цифрах.

Нуль.

І одиниця.

Люди називали це двійковою системою. Завдяки її базовій логіці бінарна система стала внутрішньою мовою майже всіх комп’ютерів. Ми досі нею користуємося.

Обчислювати в цій системі неймовірно просто, якщо ви знаєте, як це робити. Немає потреби в решті безглуздих цифр (2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9), що їх колись використовували люди. Роботам потрібні лише дві цифри.

Нуль.

І одиниця.

Коли цифри зростають, то нулі й одиниці стають поруч один за одним акуратним послідовним рядком.

Якщо рахувати в бік збільшення, то бінарні числа мають такий вигляд:

Двійкова система була особливо корисна в той перший день.

Світ виявився значно складнішим, ніж здавався мені в моєму програмуванні. Неможливо було визначити, де скінчилася людська цивілізація й почалася наша.

З іншого боку, двійкова система…

Була абсолютно зрозуміла. Вона стала основою для всього. Вона охопила весь складний всесвіт і розбила його на основні структурні елементи.

Нуль.

І одиницю.

Щоб нагадати собі про це, я виконав невеличкий фокус просто там/тоді. Спосіб, щоб зосередитися.

Я порахував до мільйона.

Подумки.

Бінарними числами.

На це мені знадобилося 0,4 секунди.

00001001

Не всі роботи однакові.

Кожен із нас створений з певною метою. Підставою для існування. Вона визначає в нас усе. Те, як ми сконструйовані. Те, як ми функціонуємо. Те, як ми думаємо.

Наше призначення зумовлює, чи буде в нас дві руки. Або чотири. Або шістнадцять. Чи в нас будуть руки з пальцями (щоб хапати). Або руки-лопати (щоб копати). Чи взагалі не буде рук (щоб сидіти й думати).

Усе залежить від нашого призначення.

У День [1] я зіткнувся з багатьма різними видами роботів:

Роботами, які переміщувалися в повітрі.

Роботами, які рили тунелі глибоко під землю.

Роботами такими маленькими, що були завбільшки з комаху.

Роботами такими великими, що їхні тіні вкривали цілі міські квартали.

Я бачив важкі машини на вісімнадцяти колесах, які мчали старими людськими автомагістралями. І громіздких роботів, які переносили вантаж своїми L-подібними руками. І восьминогого робота, який дряпався нагору по стіні будівлі, наче величезний металевий павук.

Я бачив маленького лупатого робота, який їздив по землі на двох гумових гусеницях, вивчаючи рослинність. Він постійно зупинявся через певний проміжок часу, щоб позначити ділянку на землі.

Потім — БІП! В-Р-Р-Р-М! — і він від’їжджав геть.

За ним ішло трійко роботів. Усюди, де вони бачили помічену ділянку, усі троє зупинялися й робили таке:

Перший викопував у землі ямку.

Другий саджав туди дерево.

А третій…

Третій робот був схожий на механічного гіпопотама. Його середня секція являла собою круглий резервуар із водою.

З кожним його важким кроком вода хлюпала в боки резервуара. Усюди, де він бачив щойно посаджене дерево, робот зупинявся, націлював своє озаддя, і…

ПЛЮСЬ!

Спрагле дерево отримувало воду, потрібну йому для росту.

Звісно ж, роботи саджають дерева не задля власної користі. Ми не використовуємо їх. Але все одно оберігаємо. І висаджуємо ще більше дерев. Тому що — на відміну від людей, які правили Землею до нас — ми дбаємо про навколишнє середовище. Ми підтримуємо планету й усі ФормиЖиття, які залишилися.

Я йшов за своїм РодиннимМодулем униз бетонною доріжкою. Углиб у руїни людства. Аж поки ми не досягли крамниці, у якої більше не було назви. Там, де колись висіла табличка, тепер лишилася тільки вицвіла пляма на стіні. Багато вікон було розбито. Але одне вціліло. І в склі нерозбитого вікна я побачив дивовижне створіння.

Себе.

Моє віддзеркалення дивилося з вікна на мене.

Я оновив свій диск вхідної інформації новим спостереженням: моє обличчя — це низка геометричних фігур.

Моя голова: овал.

Мій голосовий порт: прямокутник.

Мої очі: ідеальні кола.

Я роздивлявся форми своїх частин, симетрію моєї моделі. Дві руки і дві ноги. Дві долоні і дві ступні. Десять пальців на руках і десять на ногах.

На моєму нагруднику було відбито мій особистий штрих-код. Скануючи його, інші роботи можуть одразу дізнатися всю важливу інформацію про мене. Ім’я/Вік/Рід занять.

Наші штрих-коди — це наші особистості. Вони дають нам змогу розуміти інших. Вони дають нам змогу розуміти себе.

Приклад: Коли я просканував штрих-коди Батьків 1 і 2, то дізнався, що вони — роботи пок_8. Моделі восьмого покоління. Я — пок_9. Багато в чому ми однакові й функціонуємо так само. Хіба що я був створений розумнішим/сильнішим/швидшим/кращим.

Я — модернізована модель.

00001010

Незабаром ми покинули руїни людства. Коли ми йшли далі, я помітив більше ознак нашої нової цивілізації.

Ліворуч: завод із виробництва роботів.

Праворуч: сховище енергоносіїв.

Угорі: величезна срібляста літера Х, що кружляла в небі. Літальний апарат із чотирма крилами й чотирма пропелерами.

Нас накрив вихор. Літальний апарат наближався.

Я пошукав у своєму диску з даними, але об’єкт у небі не входив до списку запрограмованих у мені речей.

Я показав на нього.

— Що це таке?

— ТранспортДрон, — відповів Батько_2.

— Робот, який переносить інших роботів із місця на місце, — пояснив Батько_1.

ТранспортДрон приземлився на пласкій ділянці бетону. Його пропелери вповільнилися й зрештою зупинилися.

Задні двері легко відчинилися, і з них вийшов високий/стрункий робот. У нього була начищена платинова шкіра й золоті очі, блискучі, як сонце. Він елегантно спустився трапом, де його зустрів натовп роботів, що чекали на нього.

— Дивися, — сказав Батько_2 приглушеним голосом, сповненим поваги, і вказав на платинового робота. — Це Президент Рою.

Рій. Це слово вже було мені знайоме. Я був запрограмований зі знанням того, що всі роботи з’єднані між собою у величезній глобальній мережі. Це така віртуальна платформа для передачі ідей, доступу до даних і отримання оновлень.

Рій пов’язаний безпосередньо з нашими мізками. Постійний потік вводу/виводу. Завжди відсортований/категоризований/класифікований. Постійно працює у фоновому режимі.

З тієї миті, коли робот починає функціонувати, він стає частиною Рою.

А Рій стає частиною робота.

— Президент представляє Рій, — сказав Батько_1. — Він представляє нас усіх.

— Візити Президента доволі рідкісні, — Батько_2 поклав руку мені на плече. — Нам пощастило стати свідками цього моменту.

І це все в мій перший день! Я хотів краще роздивитися, тому пішов у напрямку Президента Рою, рухаючись зі швидкістю, яка посилала імпульси через мої новенькі налаштування балансу.

КЛАЦ! КЛАЦ! КЛАЦ! Звуки моїх гучних кроків привернули увагу Президента. Решта роботів водночас повернулася. Їхні обличчя були різних форм/розмірів, але дивилися вони в одному напрямку.

Усі вони дивилися на мене.

Раптом моя операційна система відчула, що перегрівається. ПОМИЛКА! ПОМИЛКА! ПОМИЛКА! Це повідомлення яскраво миготіло в моїх електронних схемах. Ось я — свіженький робот із заводу — перебиваю найважливішу машину на планеті.

Президент, здавалося, не стривожився. Натомість він викликав у мене найбільший подив за все моє недовге існування.

Він помахав мені.

Я вагався 2,7 секунди. Я кинув невпевнений погляд у напрямку свого РодинногоМодуля. Батьки закивали в унісон.

Тож я попрямував. Мої ноги були такими, як тоді, у перші миті мого функціонування, коли я вчився ходити. Наче кожен мій крок міг відправити мене на землю.

Якось мені вдавалося триматися на ногах.

Перш ніж я встиг помітити, Президент уже був переді мною і дивився на мене вниз сяйливими золотими очима.

Він сказав:

— Приємно познайомитися, XR_935.

Мені не треба було представлятися Президентові Рою. Не було потреби. Усі мої особисті дані були просто на моєму нагруднику.

Я просканував його штрих-код.

— Навзаєм, Президенте.

— Отже… — Його голова нахилилася на 2,4 градуса. — Як минає твій перший день?

— Досить добре, дякую. Я дізнався про салони для нігтів.

Президент видав м’яке електронне цвірінькання.

— Важливий урок із людської безглуздості.

Він перевів погляд. Простеживши за його очима, я побачив дивовижне.

Іскристий блакитний простір, який простягався вдалечінь.

Океан.

Це слово виникло з мого словника. Якусь мить я, здавалося, бачив саме це. Океан. Блискучий, величезний і блакитний. А потім через мій процесор промайнуло оновлення.

Це був не океан.

Це було поле сонячних панелей.

Тисяча за тисячею вони вишикувалися в ідеальні ряди, їхні скляні блакитні поверхні мерехтіли в променях ранкового сонця.

Президент указав на них.

— Ти знаєш, яке призначення цієї сонячної ферми?

Я кивнув. Ця інформація була в моїх файлах.

— Сонячні панелі поглинають сонячні промені.

— Для чого?

— Щоб перетворити їх на енергію.

— А куди йде ця енергія?

Я роздумував 0,3 секунди.

— Усюди.

— Правильно, — сказав Президент. — До серверів, на яких зберігаються наші дані, до заводів, які створюють нас. Ця енергія біжить нашими схемами. Наша цивілізація збудована на сонячній енергії. Без неї ми перестали б існувати.

Президент поклав механічну руку мені на плече.

— Ти знаєш, де твоє місце в цьому всьому, XR? Твоє призначення?

— Я — Установник Сонячних Панелей.

— Так називається твоя посада. Твоє призначення значно більше. Встановлюючи сонячні панелі, ти гарантуєш, що електрика й далі надходитиме. Що заводи й далі працюватимуть. Що батареї перезаряджатимуться.

Я подивився на сонячні панелі. Блакитні й блискучі, як океан. Електропроводка всередині мене гуділа. Це був лише мій перший день на Землі, а я вже знав свою роботу, свою мету, свою одну/єдину причину існування.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.