2021

ISBN 978-966-982-634-3 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Vanderah, Glendy. Where the Forest Meets the Stars / Glendy Vanderah. — Seattle : Lake Union Publishing, 2019. — 332 p.

Переклад з англійської Олександри Гульоватої

Дизайнер обкладинки Світлана Кривошей

Електронна версія створена за виданням:

Вандера Ґ.

В17 Там, де ліс зустрічає зорі / Ґленді Вандера ; пер. з англ. О. Гульоватої. — Х. : Віват, 2020. — 368 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-221-5 (укр.)

ISBN 978-1-5420-4006-8 (англ.)

Орнітолог Джоанна Тіл від ранку до ночі працює над польовими дослідженнями. Робота з дисертацією допомагає жінці опритомніти після втрати матері та власної боротьби з раком. Якось у неї на подвір’ї з’являється дивна дитина і стверджує, що прибула з особливою іншопланетною місією.

Відтепер дослідниця має чималий клопіт. Як бути з дівчинкою, котру так просто не здаси в поліцію, адже вона спритно втікає від усіх чужаків, окрім Джо? Її нема в списках зниклих дітей штату Іллінойс, до того ж поведінка маленької розумниці Урси чимраз більше вказує на її незвичайне походження. Мимохіть помічником Джо стає сусід Ґебріел Неш, продавець домашніх яєць. Після знайомства з Урсою в життя цих двох персонажів увірвуться не лише містичні зоряні чари, але й відлуння чужих таємниць і злочинів.

УДК 821.111(73)

© Glendy C. Vanderah, 2019

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

Присвячую Кейлі, Вільяму, Ґранту, а також Скотту

1

Дівчинка, схожа на істоту зі світу ельфів, була майже невидима. Її бліде личко, светр і штанці розчинялися в лісових сутінках, вона була боса.

Дитина стояла нерухомо, обхопивши рукою стовбур гікорі, і навіть з місця не рушила, коли в кінці гравієвої доріжки почувся хрускіт — під’їхала автівка й за кілька метрів від неї зупинилася.

Замикаючи дверцята автомобіля, Джо відвернулася від дівчинки й узяла з пасажирського сидіння бінокль, наплічник і паспорт. Цілком можливо, що дитина повернулася б до свого казкового королівства, коли б Джо, вийшовши з автівки, не поглянула на неї.

— Я тебе бачу, — сказала Джо тіні, що відбилася на стовбурі гікорі.

Дівчинка, стоячи біля дерева, не поворухнулася.

— Я знаю, — відповіла вона.

Трекінгові черевики Джо залишали кавалки засохлої грязюки на доріжці.

— Тобі допомогти?

Дівчинка не відповіла.

— Чому ти тут?

— Я хотіла погладити твоє цуценя, але воно не далося.

— Воно не моє.

— А чиє?

— Нічиє. — Джо відімкнула двері на засклену веранду. — Тобі треба поквапитися додому, поки геть не стемніло.

Джо ввімкнула ліхтар і відчинила двері до будинку. Потім, клацнувши світло в коридорі, замкнула вхідні двері. Дівчинка ви´кликала у Джо підозру, попри те що була ще дитина — на вигляд щонайбільше дев’ять років.

За п’ятнадцять хвилин Джо, сходивши в душ, одягла футболку, спортивні штани й сандалі, увімкнула світло на кухні й узялася готувати вечерю на грилі. Темні вікна обліпила зграя комашні. Джо мимохіть подумала про дівчинку, яку побачила під деревом гікорі. Вона вже напевно пішла додому, їй було б надто страшно стояти самій у темному лісі.

Джо винесла надвір мариновану курячу грудку й три шампури з нанизаними овочами. Вогнище розпалила на зарослій бур’янами галявині, що відділяла жовтий дощатий будиночок від кількох метрів залитої місячним сяйвом луки. Орендований будинок сорокових років, відомий як котедж Кінні, стояв на пагорбі, що височів упритул до лісу, а на задвір’ї була невелика ділянка луки, на ній власник регулярно спалював сухостій, щоб стримати наступ лісу. Джо розпалила вогонь у колі, обкладеному камінням, і поставила над ним решітку для гриля. Поклавши курку й шампури над жаром, вона підвела голову й напружилася, помітивши, як з-за рогу будинку вигулькнула темна постать. Та сама дівчинка. Вона зупинилася за кілька метрів від багаття, спостерігаючи, як Джо кладе на решітку останній шампур.

— У тебе що, нема плити? — спитала мала.

— Є.

— Чому ж тоді ти готуєш на вулиці?

Джо сиділа в одному з чотирьох стареньких садових крісел.

— Тому що мені так подобається.

— Пахне смачно.

Якщо дівчинка шукала нагоди випросити їжу, то їй би довелося піймати облизня, бо шафи біологині-дослідниці були порожні — геть бракувало часу на закупи харчів. Дитина говорила з місцевим сільським акцентом і, зважаючи на те, що була невзута, жила десь поблизу. Тож любісінько могла йти вечеряти додому.

Дівчинка підійшла ближче. Вогонь осяяв її круглі щічки й біляве волосся. Але не очі, які лишилися затемненими.

— Тобі не здається, що час іти додому? — спитала Джо.

Дитина підійшла ще ближче.

— Я не маю домівки тут, на Землі. Я родом звідти. — І вона тицьнула пальцем у небо.

— Звідки?

— Із сузір’я Урса Майор.

— Із сузір’я?

Дівчинка кивнула.

— Воно входить до галактики Цівочне Колесо. Це у хвості Великої Ведмедиці.

Джо не розумілася на галактиках, а назва взагалі прозвучала так, наче дитина її щойно придумала.

— Я ніколи не чула про галактику Цівочне Колесо, — сказала Джо.

— Так її називають земляни, у нас вона називається інакше.

Тепер Джо побачила очі. Розумний блиск у її погляді був занадто проникливий як для дитячого личка, тому жінка сприйняла це як знак того, що з нею затіяли гру.

— Якщо ти іншопланетянка, то чому в тебе людська подоба?

— Я просто використовую тіло цієї дівчинки.

— Скажи їй, щоб ішла додому, поки ти там, у її тілі. Гаразд?

— Вона нікуди не може піти. Вона була мертва, коли я вселилася в тіло. Якщо вона повернеться додому, її батьки злякаються.

Он воно що! Тепер починається гра в зомбі. Джо чула про такі ігри. Але якщо дівча шукало, з ким погратися в іншопланетне зомбі, воно достеменно помилилося адресою. Дитячі ігри й подібні вигадки Джо не любила, навіть коли була такого віку, як ця дівчинка. Батьки Джо, обоє науковці, часто говорили, що в неї розвинулися недитячі риси через подвійну дозу аналітичних генів. Вони часто жартували, що дитина з’явилася з їхнього лона із зосередженим і похмурим виразом обличчя, немовби формулювала гіпотези про те, де вона перебувала і хто були ті люди в пологовій палаті.

Іншопланетянка в людській подобі спостерігала, як Джо перевертає курячу грудку.

— Тобі краще повернутися додому на вечерю, — наполягала жінка. — Твої батьки хвилюватимуться.

— Я ж сказала, у мене нема…

— Тобі треба комусь зателефонувати? — Джо витягла телефон з кишені штанів.

— Кому ж я телефонуватиму?

— То, може, я зателефоную? Скажи свій номер.

— Звідки в мене може бути номер, якщо я зійшла із зірок?

— А як щодо дівчини, у тіло якої ти вселилася? Ти знаєш її номер телефону?

— Я нічого про неї не знаю, навіть імені.

Хай би що ця дівчинка надумала собі, Джо втомилася від її вигадок. Вона не спала від четвертої ранку, тринадцять годин на ногах. Побувала і в полі, і в лісі. І це в спеку за підвищеної вологості повітря. Така в неї робота. Щоденна, тижнями. Тож ці кілька годин, які вона проводила в котеджі вночі, були для неї відпочинком.

— Якщо ти не підеш, я викличу поліцію, — попередила Джо, намагаючись говорити суворо.

— А що вдіє поліція? — Дівчинка вимовила останнє слово так, ніби вона його ніколи не чула.

— Вони відвезуть твою дупку додому.

Дівчинка схрестила руки на худому тілі.

— А що вони зроблять, коли я скажу їм, що в мене немає дому?

— Тебе відвезуть до поліцейського відділку й знайдуть твоїх батьків або того, з ким ти живеш.

— Що вони зроблять, якщо зателефонують цим людям і дізнаються, що їхня дочка мертва?

Цього разу Джо не довелося вдавати гнів.

— Зрештою, це не смішно — говорити, що ти однісінька в усьому світі. Тобі слід повернутися додому, до людей, які піклуються про тебе.

Дівчинка притиснула руки до грудей, але нічого не мовила.

Її треба було повернути в реальність.

— Якщо в тебе справді нема сім’ї, то поліція подбає, щоб тебе удочерили.

— А як це?

— Це означає, що ти живеш із геть незнайомими людьми, причому іноді вони поводяться жахливо. Тож тобі краще піти додому, поки я не викликала поліцію.

Не поворухнувшись, дівчинка далі стояла на місці.

— Я серйозно.

Цуценя, яке протягом останніх кількох ночей випрошувало їжу біля багаття Джо, прокралося ближче, потрапивши на світло від вогню. Дівчинка сіла навпочіпки й простягнула руку, тоненьким голосом підзиваючи його, щоб погладити.

— Воно не наблизиться до тебе, — сказала Джо. — Воно дике. Можливо, народилося в лісі.

— А де його мама?

— А хто ж знає? — Джо поклала телефон і перекрутила шампури. — Ти чомусь боїшся повертатися додому?

— Чому ти не хочеш повірити, що я зійшла із зірок?

Це вперте дівчисько перебрало міру.

— Ти ж бо знаєш, що ніхто не повірить у те, що ти з прибульців.

Дівчинка підійшла до краю прерії, звела обличчя та руки до зоряного неба й заспівала якусь несусвітенну дурню, що мала б звучати як чужа мова. Плин її слів свідчив, що вона використовувала іноземну, яку добре знала, і коли закінчила, то самовдоволено повернулася до Джо, ставши руки в боки.

— Сподіваюся, ти просила своїх іншопланетян забрати тебе додому, — сказала жінка.

— Це було повітання.

— Повітання… гарне слово.

Дитина повернулась обличчям до світла, що падало від вогнища.

— Наразі я не можу повернутися. Маю лишатися на Землі, доки не побачу п’ять чудес. Це частина нашого навчання, коли ми досягаємо певного віку, щось на кшталт вашої школи.

— Отже, ти житимеш тут довго. Вода не перетворювалася на вино вже кілька тисячоліть поспіль.

— Я не маю на увазі біблійні чудеса.

— А які ж тоді?

— Будь-які. Ти диво, і цей собака теж диво. Увесь цей світ цілковито новий для мене.

— Гаразд, двоє чудес уже є.

— Ні, це має бути щось справді чудове.

— Он як, ну, дякую.

Дівчинка присіла на садове крісло біля Джо.

Смажена куряча грудка сочилася масним маринадом на жаринки, випускаючи в нічне повітря димок із солодким ароматом. Дитина втупилася в їжу з непідробним голодом, у якому не було нічого награного. Можливо, її сім’я не могла дозволити собі таку їжу. Джо здивувалася, що не подумала про це відразу.

— Що коли ти поїси в мене, перш ніж іти додому? — спитала вона. — Любиш гамбургери з індичкою?

— Звідки мені знати, який на смак гамбургер з індичкою?

— То хочеш чи ні?

— Хочу. Я повинна пробувати все нове, поки перебуваю тут.

Джо переклала філе туди, де було менше жару, і пішла до будинку взяти все для бургера — заморожену котлету, приправи та булочку. Вона згадала про останній шматочок сиру в холодильнику й дістала його, щоб додати до вечері дівчинки — дитині напевно ж хотілося їсти дужче, ніж їй.

Повернувшись на задвір’я, поклала заморожену котлету на решітку над вогнищем, а решту того, що принесла, біля себе на кріслі.

— Сподіваюся, ти любиш сир у гамбургері.

— Я чула про сир, — сказала дівчинка. — Усі кажуть, що він смачний.

— Хто каже, що він смачний?

— Ті, хто вже тут побували. Ми трохи вивчаємо життя на Землі, перш ніж сюди потрапити.

— Як називається ваша планета?

— Важко вимовити це слово вашою мовою, щось на кшталт Алмазія. У тебе є маршмелоу?

— Алмазіянці розповіли тобі, що таке маршмелоу?

— Мені розповіли, що маршмелоу нанизують на палички та смажать на вогнищі. А ще мені казали, що це дуже смачно.

У Джо нарешті з’явився привід відкрити пачку маршмелоу, яку вона купила знічев’я, щойно переїхала до котеджу. Чудова нагода з’їсти його, поки не засох. Жінка дістала з кухонної шафи маршмелоу та, повернувшись до вогнища, кинула пакетик на коліна іншопланетянки.

— Але спочатку ти повечеряєш.

Дівчинка знайшла паличку й сіла в крісло, поклавши маршмелоу на коліна, її темні очі втупились у підсмажену котлету. Джо зарум’янила булочку й поклала шампур із підсмаженою картоплею, броколі та грибами поряд із чизбургером. Винесла з дому дві склянки.

— Любиш яблучний сидр?

Дівчинка взяла склянку й відпила ковток.

— Він дуже смачний!

— Досить смачний, щоб бути дивом?

— Ні, — відповіла іншопланетянка, та все одно половина склянки щезла за лічені секунди.

Щойно Джо взялася за їжу, дівчинка майже покінчила з бургером.

— Коли ти востаннє їла? — спитала жінка.

— На моїй планеті, — відповіла дитина з повним ротом.

— А коли це було?

Дівчинка глитнула.

— Минулої ночі.

Джо відклала виделку.

— Ти весь день не їла?

Іншопланетянка кинула до рота картопляний кубик.

— Досі я не хотіла їсти. Мені було трохи зле. І від подорожі на Землю, і від зміни тіла, і все таке.

— А мені здається, ти страшенно зголодніла.

Дитина відламала половинку від залишку чизбургера й кинула їжу цуценяті, яке все ще сиділо й чекало їжі. Вчинила так, напевно, щоб довести, що не голодує. Собача поглинуло його так само швидко, як дитина. Коли іншопланетянка простягнула йому останній шматочок, воно подалося вперед, вихопило його з її пальців і відступило, ковтаючи.

— Ти це бачила? — запитала дівчинка. — Воно взяло їжу в мене з рук.

— Я бачила. — А ще Джо бачила те, що дитина, схоже, опинилася в біді. — Це що на тобі — піжама? — спитала жінка нарешті.

Дівчинка подивилася на свої штани з тонкого матеріалу.

— Напевно, це так називається.

Джо відрізала шматок від курячої грудки.

— Як тебе звати?

Дівчинка сиділа навпочіпки, намагаючись наблизитися до цуценяти.

— У мене нема земного імені.

— Яке твоє іншопланетне ім’я?

— Важко сказати…

— Спробуй вимовити.

— Це звучить так: Ірпюд-Нне-Азру…

— Ір пю?..

— Ні, Ірпюд-Нне-Азру.

— Гаразд, Ірпюд, я хочу, щоб ти сказала мені правду про те, чому ти тут.

Зневірившись у спробах підманити собаку, дівчинка підвелася.

— Можна мені відкрити маршмелоу?

— Спочатку з’їж броколі.

Вона подивилася на тарілку, яку залишила на стільці.

— Ти про цю зелену штуку?

— Так.

— На моїй планеті ми не їмо овочі.

— Ти сказала, що маєш пробувати щось нове.

Дівчинка хутко запхала до рота три гілочки броколі одну за одною і, пережовуючи їх з напханими щоками, розірвала пакетик з маршмелоу.

— Скільки тобі років? — спитала Джо.

Дитина із зусиллям проковтнула залишки броколі.

— Людина не зрозуміє мого віку.

— А скільки років тому тілу, до якого ти вселилася?

Вона тицьнула пастилку на кінчик палички.

— Навіть гадки не маю.

— Я справді збираюся зателефонувати до поліції, — попередила Джо.

— Навіщо?

— Ти знаєш навіщо. Тобі скільки, дев’ять… десять? Ти не можеш залишатися тут сама серед ночі. Хтось погано дбає про тебе.

— Якщо ти зателефонуєш до поліції, я просто втечу.

— Чому? Вони можуть допомогти тобі.

— Я не хочу жити із жорстокими незнайомцями.

— Я пожартувала, коли казала це. Я впевнена, вони знайдуть для тебе хорошу сім’ю.

Дівчинка що було сили наштрикнула на паличку третій шматочок маршмелоу.

— Гадаєш, Ведмедикові сподобається маршмелоу?

— Хто такий Ведмедик?

— Я назвала цуценя на честь Урси Мінор — сузір’я, що розташоване поряд з моїм. Тобі не здається, що він схожий на ведмедика?

— Не годуй його маршмелоу. Цукор — це не зовсім те, що йому потрібно.

Джо відірвала останні шматки м’яса від курячої грудки й кинула їх песику, — їсти їй перехотілося.

Коли курка зникла в його пащі, вона віддала й залишки овочів зі своїх двох шампурів.

— Ти хороша, — сказала дівчинка.

— Я неправильна. Тепер я ніколи не позбудуся його товариства.

— О-о-о! — Дівчинка піднесла до обличчя охоплений полум’ям маршмелоу й подула на нього.

— Нехай спочатку охолоне, — сказала Джо.

Дитина не стала чекати й піднесла гарячу білу тягучку до рота. Маршмелоу швидко зник, і дівчинка засмажила ще одну порцію, поки Джо переносила все на кухню.

Миючи посуд, жінка подумала, що потрібна нова стратегія в спілкуванні з дівчинкою. Метод «Поганий коп» явно не спрацював. Їй доведеться завоювати довіру дитини, щоб витягнути з неї бодай щось.

Дівчинка тепер сиділа на землі, схрестивши ноги, а Ведмедик радісно злизував з її руки розталий маршмелоу.

— Ніколи б не повірила, що собака може їсти з людської руки, — сказала вона. — Попри те що в мене людська рука, він усе одно знає, що я з Алмазії.

— Ну то й що? Яке це має значення — знає чи не знає?

— У нас є особливі сили. Ми можемо зробити так, щоб усе було добре.

Бідолашна дитина, вона видавала бажане за дійсне в неприйнятних для неї обставинах.

— Можна мені скористатися твоєю паличкою?

— Щоб посмажити маршмелоу?

— Ні, щоб вигнати тебе нею зі своєї території.

Дівчинка всміхнулася, і на її лівій щоці з’явилася глибока ямочка. Джо проштрикнула паличкою два смаколики й піднесла їх до вогнища. Іншопланетянка повернулася до свого крісла. Дике собача тепер лежало біля її ніг — якимось чудесним чином вона його приручила. Коли маршмелоу став зусібіч геть коричневим і трохи охолонув, Джо з’їла його просто з палички.

— Я не знала, що дорослі їдять маршмелоу, — сказала дівчинка.

— Це таємниця, яку не знають діти землян.

— Як тебе звати? — запитала дитина.

— Джоанна Тіл. Але люди переважно називають мене Джо.

— Ти живеш тут сама?

— Лише влітку. Я орендую цей будинок.

— Навіщо?

— Якщо ти живеш у будинку вздовж цієї дороги, — а я впевнена, що ти живеш тут, — то маєш знати чому.

— Я не живу вздовж цієї дороги. Скажи мені.

Джо придушила бажання оскаржити брехню, згадавши, що вона хороший коп.

— Цей будинок і сімдесят акрів навколо нього належать науковцеві на ім’я доктор Кінні. Він дозволяє професорам використовувати його для відпочинку, а своїм аспірантам — для роботи з дослідженнями.

— А чому він сам тут не живе?

Джо поклала паличку з маршмелоу над розжареним камінням біля вогнища.

— Він купив цей будинок, коли йому було за сорок. Кінні з дружиною використовували його як дачу для відпочинку, а ще чоловік досліджував тут водних комах у річці, але подружжя ось уже шість років сюди не навідується.

— Чому?

— Їм обом уже за сімдесят, і його хворій дружині доводиться жити ближче до лікарні. Нині вони використовують будинок як джерело доходу, але здають його тільки науковцям.

— Ти науковиця?

— Так, поки що аспірантка.

— Що це означає?

— Це означає, що я закінчила перші чотири роки навчання в коледжі й тепер ходжу на заняття, працюю асистентом і веду дослідження, щоб здобути ступінь доктора наук.

— А що таке доктор наук?

— Це докторський ступінь. Щойно він буде в мене, я зможу дістати роботу викладачки в університеті.

Дівчинка облизала брудні, у собачій слині, пальці й потерла їх об почорнілі солодощі, що прилипли до щоки.

— Викладач — це вчитель, чи не так?

— Так, і більшість людей в моїй галузі також проводить дослідження.

— Які дослідження?

Суцільна допитливість. З неї вийшли б люди — не менше, як знана науковиця.

— Я працюю в галузі екології та охорони птахів.

— А над чим саме ви працюєте?

— Досить запитань, Ірпу…

— Ірпюд!

— Тобі час додому. Я встаю рано, тому мені треба поспати. — Джо повернула кран і потягнула до вогню шланг.

— Тобі обов’язково його гасити?

— Ведмідь Смокі каже, що обов’язково[1].

Вогонь шипів і димів, поки вода його гасила.

— Це сумно, — відказала дівчинка.

— Що саме?

— Запах мокрого попелу.

У флуоресцентному світлі з кухні, що лилося крізь вікно, її обличчя здавалося синюватим, так, ніби вона знову стала істотою зі світу ельфів.

Джо повернула ручку крана, щоб вимкнути воду. Ручка сердито заскрипіла.

— Може, ти мені розповіси правду, чому ти тут?

— Я ж бо вже казала тобі, — мовила дівчинка.

— Отакої! Я йду спати, і мені не хочеться лишати тебе тут.

— Зі мною все буде гаразд.

— Ти підеш додому?

— Ходімо, Ведмедику, — покликала дитина, і пес, на подив жінки, скорився.

Джо дивилася, як іншопланетна гостя та її песик ідуть з подвір’я та зникають у темному лісі, такому сумовитому, як запах мокрого попелу.

1 Ведмідь Смокі (від англ. Smokey Bear) — талісман служби лісу США, створений для того, щоб просвітити суспільство про небезпеку лісових пожеж. (Тут і далі прим. пер.)

2

Будильник розбудив Джо о четвертій ранку, її звичний час підйому в ті дні, коли вона подорожувала на великі відстані до своїх дослідних ділянок. У світлі електричної лампочки вона надягла футболку, сорочку на ґудзиках, штани карго й черевики. І лише коли ввімкнула лампу денного світла, згадала про дівчинку. У це було важко повірити, адже перші неспокійні пів години в ліжку вона ні про що інше не думала. Джо виглянула на задвір’я, де навколо вогнища досі стояли порожні крісла, увімкнула світло на ґанку й ступила на зачинену веранду. Дівчинки ніде не було. Напевно, пішла додому. Поки варилася вівсянка, Джо приготувала в дорогу бутерброд з тунцем і склала його разом із сухофруктами та водою. За двадцять хвилин вона вже була за дверима й дісталася потрібного місця ще до світанку. Поки ранкове повітря було прохолодне, жінка шукала гнізда синіх вівсянок уздовж Черч-роуд, найменш затіненого місця з дев’яти дослідних ділянок. За кілька годин переїхала на ферму Джорі, а потім на Кейв-Галоу-роуд.

Вона закінчила о п’ятій, раніше ніж зазвичай. Джо звикла до безсоння за останні два роки, що триває відтоді, як її мамі поставили діагноз, і дотепер, хоч мами вже нема — вона недавно померла. Але чомусь останні три ночі поспіль були особливо тяжкі.

Джо хотіла дістатися ліжка бодай до дев’ятої, щоб надолужити брак сну.

Попри те що жінка ще зупинялася на фермі, але на Теркі-Крік-роуд прибула доволі рано й ще застала там молодого бородатого продавця яєць, який сидів у синій ятці на перетині дороги з окружним шосе.

Коли траплялися нечасті вихідні — переважно вона не працювала через дощ, — Джо помічала, що він дотримується регулярного графіка й продає яйця щопонеділка ввечері та щоп’ятниці вранці.

Продавець кивнув їй на знак вітання, щойно Джо з’явилася на повороті. Вона помахала рукою у відповідь і пошкодувала, що яйця їй не потрібні — у неї їх було принаймні чотири в холодильнику, — тож вона не може посприяти чоловікові в заробітку.

Гравійна дорога Теркі-Крік-роуд протяжністю вісім кілометрів закінчувалася біля річки та котеджу Кінні. Їхати було довго навіть на позашляховику. Після першого кілометра дорога вужчала, ставала звивистою, ребристою, як дошка для прання, а ближче до кінця в кількох місцях перетворювалася на небезпечно круту, з ритвинами, що їх повимивали зливи. Утім, повернення додому було для Джо найприємнішою частиною дня. Вона ніколи не знала напевне, що може вигулькнути за наступним поворотом. То могла бути індичка, сімейство білих перепелів або навіть рись. У кінці дороги відкривався приємний краєвид: прозора річечка між кам’янистих берегів і поворот ліворуч, що вів до її химерного котеджу на пагорбі.

Проте не дика звірина чекала на Джо, коли вона звернула на під’їзну доріжку до котеджу Кінні, а гостя з Великої Ведмедиці та її песик Ведмедик. Дівчинка стояла босоніж на землі й була вбрана в той самий одяг, що й минулої ночі. Джо припаркувала машину й вистрибнула з неї, не знімаючи свого спорядження.

— Чому ти досі тут?

— Я ж тобі сказала, — мовила дитина, — я прибула з…

— Ти повинна піти додому!

— Так я і зроблю! Обіцяю, мені лиш потрібно побачити п’ять чудес.

Джо витягнула телефон з кишені штанів.

— Мені дуже шкода… — сказала вона, — але я мушу зателефонувати в поліцію.

— Якщо ти їм зателефонуєш, я втечу. Я знайду інший прихисток.

— Тобі не можна блукати самій. Ти можеш натрапити на поганих людей…

Дівчинка схрестила руки на грудях.

— Тоді не телефонуй.

Слушна заувага. Звісно, вона не мала цього робити при дитині. Джо засунула телефон у кишеню.

— Ти голодна?

— Трохи, — відповіла дівчинка.

Напевно, вона нічого не їла відтоді, як вечеряла біля багаття.

— Ти любиш яйця?

— Я чула, що омлет дуже смачний.

— На цій дорозі є хлопець, який продає яйця. Я з’їжджу по них.

Дівчинка дивилася, як Джо поверталася до своєї автівки.

— Якщо ти брешеш і повернешся з копами, я знайду інший прихисток.

Відчай у дитячих очах змусив Джо занервувати. Вона розвернула авто й виїхала на Теркі-Крік-роуд. Десь за кілометр від котеджу вона зупинилася на пагорбі, сподіваючись на мобільний зв’язок, і набрала довідкову службу, щоб дізнатися номер шерифа. Після трьох невдалих спроб сховала телефон — у неї з’явилася краща ідея.

Вона дісталася до шосе саме вчасно.

Продавець яєць прибрав свою ятку й вивіску «Свіжі яйця», але стіл ще стояв, а три нерозпродані коробки він примостив на стільці. Джо лишила машину в траві на узбіччі та схопила гаманець. Вона зачекала, поки продавець нахилявся і складав ніжки столу. Жінка ніколи не бачила його на повен зріст, бо він сидів, коли вона до нього підходила. Він сягав під два метри, а тіло було м’язисте від тяжкої щоденної роботи. Саме таке, яке подобалося Джо: пропорційно розподілена сила замість накачаних у спортзалі горбків.

Чоловік обернувся, усміхаючись, і затримав на ній очі довше, ніж зазвичай.

— Непереборне бажання поїсти омлету? — спитав продавець, помітивши у неї в руці гаманець.

— Хотіла б, — мовила Джо у відповідь, — але в мене нема сиру. Тож доведеться задовольнятися яєчнею.

— Так, без сиру омлет не омлет.

За п’ять тижнів, що минули від моменту її приїзду, вона тричі купувала яйця в цього чоловіка, але він ніколи не говорив їй так багато слів. Зазвичай кивав, мозолистою рукою брав гроші, а ще промовляв «дякую, мем», коли вона казала, щоб лишив решту собі. Продавець був для неї загадкою. Вона припускала, що молодик, який продає яйця на узбіччі дороги, буде трохи недоумкуватим, але в його очах, які були такі виразні на зарослому бородою обличчі, світився розум, гострий, наче друзки блакитного скла.

І він був молодий, десь її одноліток, тож Джо не могла збагнути, чому розумний чоловік такого віку продавав яйця в якійсь глушині.

Молодик кинув складений стіл на траву й повернувся до неї.

— Десяток чи пів десятка?

Джо не вловила ні найменшого натяку на тягучу вимову, властиву більшості мешканців Південного Іллінойсу.

— Десяток, — відповіла вона, простягаючи гроші, що їх дістала з гаманця.

Він узяв зі стільця картонну коробку й простягнув здачу.

— Решти не треба, — сказала Джо.

— Дякую, мем, — мовив продавець, засовуючи гроші в задню кишеню, підняв стіл і поніс до старого білого пікапа.

Джо рушила слідом.

— А можна несподіване запитання?

Чоловік поставив стіл на відкинуту кришку пікапа й повернувся до неї обличчям.

— Можна.

— У мене з’явилася проблема…

В очах у нього спалахнув вогник — не стривожений, радше від цікавості.

— Ви живете десь поблизу цієї дороги?

— Так, — відповів чоловік. — У будинку біля маєтку Кінні.

— О, я й не знала.

— То що сталося, сусідко?

— Гадаю, ви можете знати людей, які живуть поблизу. Ви ж, мабуть, продаєте їм яйця?

Він кивнув.

— Учора ввечері біля мого будинку з’явилася дівчинка. Ви чули про якихось дітей, котрі зникли з дому?

— Ні, не чув.

— Їй приблизно дев’ять років, худенька, довге русяве волосся, великі карі очі… Гарненьке личко, овальне, з ямочкою на щоці, коли вона усміхається, допитливий погляд. Вам нікого не нагадує?

— Ні.

— Вона повинна бути із цього району. Ходить босоніж, на ній піжамні штани.

— Скажіть, щоб ішла додому.

— Сказала, але вона не слухається мене. Мабуть, боїться повертатися додому. У дівчинки й ріски в роті не було цілий день.

— Може, вам краще зателефонувати до поліції?

— Вона каже, що втече, якщо я так вчиню. Дитина розповіла мені дику історію про те, що прибула з іншої планети і вселилася в тіло мертвої дівчинки.

Брови продавця яєць злетіли догори.

— Так, звучить божевільно. Але не думаю, що вона несповна розуму. Вона кмітлива…

— Чимало божевільних людей не позбавлені розуму.

— Утім, вона поводиться так, ніби достоту знає, що робить.

Погляд блакитних очей став ще пронизливішим.

— Чому людина з психічним розладом не може достоту знати, що вона робить?

— Саме це я й намагаюся донести.

— Що саме?

— А раптом вона досить розумна, щоб усвідомлювати, що робить?

— Що ви маєте на увазі?

— Вона знає, що повертатися додому небезпечно.

— Їй лише дев’ять років. Дитина має повернутися додому.

Продавець відчинив пасажирські дверцята й поставив на підлогу дві коробки з-під яєць.

— То мені що робити? Телефонувати до поліції? Коли дівчинка побачить, як наближаються копи, вона втече. І що з нею буде далі?

— Робіть це нишком.

— Як? Вона втече в ліс ще до того, як полісмени вийдуть з автівки.

Порадник з нього був ніякий.

— Справжнє лихо! Я не можу так вчинити!

Поклавши руку на відчинені дверцята пікапа, він співчутливо подивився на Джо.

— Вигляд маєте такий, ніби день у вас видався надто довгий.

Жінка поглянула на свій брудний одяг і черевики.

— Так, і він стає довшим, ніж я хотіла б.

— Може, мені варто поглянути на дівчинку? А що, коли я її знаю?

— Справді?

— Ну звичайно. Та не певен, чи це допоможе.

Джо простягнула чоловікові десяток яєць.

— Візьміть їх із собою, коли приїдете. Я скажу, що ви зайшли додому по яйця, бо тих, що були, не вистачило. Інакше можете злякати її.

— Ця дівчинка чимось зачепила вас.

Так і є насправді. Що це в біса з нею діється?

Чоловік поклав яйця на підлогу пасажирського сидіння разом з іншими.

— А що ви досліджуєте?

Джо не очікувала, що він про щось її розпитуватиме. На кілька секунд жінці просто заціпило.

— Минулого літа в Кінні була купа студентів, які досліджували риболовлю, — зауважив продавець. — Позаминулого були бабки й дерева.

— Я вивчаю птахів, — відповіла Джо.

— Яких?

— Я спостерігаю за гніздуванням синіх вівсянок.

— Тут їх чимало.

Жінка була здивована, що продавець знав такого птаха. Більшість людей могла пригадати хіба що назву «кардинал», хоч навіть цих пташок часто знали просто як червонястиків.

— Я кілька разів бачив, як ви гуляли, — додав він. — Це ви розмістили повсюди прапорці?

— Так. Теркі-Крік-роуд — одна з моїх дослідних ділянок.

Джо не сказала, що прапорці позначають гнізда. Якщо місцеві дітлахи дізнаються про це, то можуть нашкодити птахам і зіпсувати результати дослідження.

Вона дивилася, як чоловік складає переносний стілець.

— У вас, бува, не пропало досить доросле цуценя? — спитала вона.

— Я не тримаю собак, є лише кілька кішок, щоб мишей ловили. А чому питаєте?

— Голодний пес — це ще одна проблема.

— Біда за біду чіпляється.

— Гадаю, що так, — погодилася Джо, повертаючись до своєї автівки.

В’їхавши на під’їзну доріжку до котеджу, вона не побачила ні дівчинки, ні собачати. Жінка розвантажила своє польове спорядження, а ще фрукти та мафіни, які купила на фермі. Дівчинка ховалася, а може, навіть утекла подалі від лиха.

Поки Джо розбирала покупки, у двері кухні тричі тихенько постукали. Джо відчинила. На порозі стояла дівчинка.

— Тепер ти готуватимеш яйця? — спитала дитина.

— У продавця вони закінчилися, — сказала Джо. — Але він зараз принесе їх нам.

— А як він може принести, якщо вони в нього закінчилися?

— Він заскочить за ними додому. Живе поряд. Он там.

Дівчинка подивилася на захід, куди вказувала Джо.

— Їстимеш чорничний мафін?

— Так!

Джо поклала мафін на брудну долоньку.

— Дякую, — сказала дівчинка, перш ніж вгризлася у випічку зубами.

Запах їжі приманив песика, і він з’явився з-за рогу будинку, але дівчинка була надто голодна, щоб ділитися. Вона вже доїла мафін, коли за пів хвилини гравійною доріжкою прошелестів білий пікап продавця яєць. Джо взяла з рук дівчинки обгортку від мафіна й кинула її на холодний попіл вогнища.

— Ходімо за яйцями, — сказала вона, поманивши дівчинку за ріг будинку.

— О ні! — скрикнула мала.

— Що сталося?

— Ведмедик з’їв обгортку від булочки.

— Я впевнена, що він їв і дещо гірше. Ходімо.

Вони зустріли продавця яєць біля пікапа. Простягаючи Джо коробку з яйцями, чоловік зміряв поглядом дівчинку, суціль брудну від босих ніг до немитого волосся. Вигляд у неї був значно гірший, ніж напередодні ввечері.

— Ти живеш десь тут? — поцікавився продавець.

— Це вона попросила тебе спитати, — мовила у відповідь дівчинка. — Ось чому ти привіз яйця. Насправді ти нікуди не їздив.

— Яка ж ти й мудра!

— Як це? — здивувалась дитина.

— Так, що дехто тут надто розумний для своїх дитячих штанців. До речі, про штанці. Що це за мода розгулювати в піжамі?

Дівчинка опустила очі на свої лілові, всипані зірочками, штанці.

— Та дівчинка була в них, коли померла.

— Яка дівчинка?

— Дівчинка, у тіло якої я вселилася. Хіба Джо не казала тобі?

— Хто така Джо?

— Я, — мовила жінка.

Продавець яєць простягнув свою руку.

— Приємно познайомитися, Джо. А я Ґебріел Неш.

— Джоанна Тіл.

Вона стиснула його теплу грубу руку, завваживши, що вже два роки не торкалася жодного чоловіка. Жінка трималася за руку трохи довше, ніж було слід, хоча то, може, він тримався довше, ніж треба.

— А тебе як звуть, зомбі-дівчинко? — спитав він, простягаючи дитині руку.

Та позадкувала, побоюючись, що чоловік може її схопити.

— Я не зомбі. Я прибула з Алмазії.

— А це де? — поцікавився Ґебріел.

— Моя планета розташована в галактиці Цівочне Колесо.

— Цівочне Колесо? Cправді?

— Ти чув про таку?

— Я її бачив.

Дитина підозріло примружила очі.

— Ні, не бачив.

— Бачив. У телескоп.

Від його слів очі дівчинки засяяли.

— Вона прекрасна, ти згоден?

— Одна з моїх улюблених.

Отже, існувала така галактика. Тож дитина збрехала не геть про все.

Чоловік сперся об передню частину пікапа, засунувши руки в кишені джинсів.

— Навіщо ти прилетіла на Землю?

— Для нас це школа. Я така сама, як Джо, — аспірантка.

— Цікаво. Як довго ти плануєш залишатися тут?

— Поки не побачу вдосталь.

— Вдосталь — чого?

— Вдосталь, щоб розуміти людей. Коли побачу п’ять чудес, я повернуся.

— П’ять чудес? — перепитав чоловік. — На це потрібна ціла вічність.

— Коли я кажу чудеса, то маю на увазі лише те, що мене вражає. Коли я побачу ці п’ять речей, то повернуся й розповім про них своєму народу. Це як здобути докторський ступінь і стати професором.

— Ти будеш експерткою з діяльності людей?

— Тільки на тій території, яку вивчу. Так само, як Джо буде експертом з екології птахів, а не з інших галузей науки.

— Овва, — сказав чоловік, дивлячись на Джо.

— Розумна маленька іншопланетянка. — Джо простягнула дівчинці десяток яєць. — Покладеш їх у холодильник?

— Ти впустиш мене до свого будинку?

— Так.

— Це лише тому, що ти хочеш поговорити з ним про мене.

— Віднеси яйця.

— Не кажи про мене нічого поганого.

— Ну ж бо.

Дівчинка побігла до вхідних дверей.

— Не бігом, — гукнула Джо, — інакше твоя яєчня опиниться на доріжці.

Вона знову повернулася до чоловіка.

— Що думаєте?

— Я ніколи раніше її не бачив. Я майже переконаний, що вона не звідси.

— Вона напевно звідси. Її ноги були б дуже брудні, якби вона йшла звідкілясь іздалеку.

— Може, вона загубила взуття вже після того, як дісталася сюди… Занурила ноги в річку й забула, де залишила його. — Чоловік вийшов з пікапа й потер рукою бороду. — Її акцент свідчить про те, що вона з тутешнього краю, але всі ці балачки про аспірантів і професорів…

— Підхопила від мене.

— Звісно, але вона замала, щоб скласти все це докупи.

— Отож, саме це я й намагалася донести…

Дівчинка вибігла на ґанок, ляскаючи босими ногами по потрісканому бетону.

— Що ви там казали? — спитала вона, відсапуючись.

— Ми говорили, що тобі час іти додому, — сказав продавець. — Тебе підвезти? Я залюбки зроблю це на своєму пікапі.

— Ти збираєшся відвезти мене крізь зірки до моєї планети?

— Ти надто кмітлива, щоб вважати, ніби ми повіримо у твої вигадки про іншопланетянку, — припустив чоловік. — А головне, дівчинці твого віку не можна блукати вулицями самій. Скажи нам правду.

— Я все сказала!

— Тоді Джо нічого не залишається, як зателефонувати до поліції.

— То-оідіит! — сказала дівчинка.

— То йти куди? — перепитав Ґебріел.

Дівчинка вибухнула чужою мовою з такою самою вправністю, як і минулої ночі, але цього разу вона адресувала слова чоловікові як висловлення образи, з розмахуванням руками й великою кількістю жестів.

— Що це було? — запитав чоловік, коли дитина вгамувалася.

— Я говорила своєю мовою, що ви повинні добре ставитися до аспірантки, яка подолала весь цей шлях через зірки, щоб побачити вас. Я ніколи не стану професоркою, якщо ви не дозволите мені залишитися.

— Ти ж знаєш, що не можеш тут залишитися.

— Ти здобуваєш докторський ступінь? — спитала дівчинка.

Продавець якось дивно на неї подивився.

— Коли так, то ти повинен розуміти, як неправильно позбавляти мене права на свій ступінь, — мовила дитина.

Чоловік обернувся до пікапа й відчинив дверцята.

— Стривайте… — спробувала зупинити його Джо.

Він сів у машину й зачинився там.

— Із цим ви впораєтеся самі, — сказав продавець, визираючи з вікна.

— А що, коли б вона стала у вас на порозі?

— Вона не стала б у мене на порозі.

Розкидаючи колесами гравій, він швидко виїхав з під’їзної доріжки.

— Якого дідька? У тебе там курник горить? — гукнула йому вслід Джо.

— Що горить? — уточнила дівчинка.

— Не зважай.

Цілком зрозуміло, що чоловіка щось вивело з рівноваги. Можливо, він не був упевнений у ступені освіти Джо. Сусід змінився на виду, коли дитина запитала, чи здобуває він докторський ступінь.

— Я бачила пиріг на кухні. Можна мені шматочок?

Джо втупилася на порожню дорогу. Гуркіт від пікапа повільно стихав. Чому тутешні люди не можуть подбати самі про себе? Чому вона повинна це робити, не знаючи місцевих звичаїв та неписаних правил?

— Можна?

Джо повернулася до дівчинки, намагаючись приховати збентеження.

— Так, ти можеш взяти пирога. Але спочатку повинна з’їсти щось суттєвіше.

А тим часом Джо якимось чином повинна зателефонувати шерифові. І зробити це так, щоб дівчинка не помітила.

— А яєчня — це щось суттєве?

— Так, суттєве, — відповіла Джо. — Але я хочу, щоб ти вмилася, перш ніж сідати за стіл. Тобі треба сходити в душ.

— А не можна мені спочатку поїсти?

— Я вже пояснила правила. Дотримуйся їх або йди собі своєю дорогою.

Дівчинка, як голодне цуценя, попленталася вслід за Джо до будинку.

3

Джо сама швидко сходила в душ, а тоді відправила дівчинку у ванну із чистим рушником. Вона зачинила двері, прислухалася, чи пішов струмінь води, і заквапилася на вулицю з телефоном, переконавшись, що дитина купається.

Ліс був сірий у сутінках, такий, як і минулого вечора, коли біля котеджу з’явилася дитина. Джо йшла під’їзною доріжкою, відмахуючись від комарів і витираючи краплі поту, змішані з водою, що стікали з волосся. Ведмедик скрадався поблизу, стежачи за кожним її рухом, як шпигун іншопланетної дитини.

Джо понад сім хвилин підключалася до інтернету й шукала номер шерифа. Коли операторка відповіла, Джо заторохтіла дуже швидко, остерігаючись, що дівчинка вийде надвір і почує. Повідомила жінці, що їй потрібен помічник шерифа — треба забрати до відділку дівчинку, яка, напевно, безпритульна. Джо назвала свою адресу й пояснила, як дістатися її дому. Операторка поставила кілька запитань, але Джо встигла лише сказати, що дуже непокоїться й хоче, щоб про дівчинку подбали. Вона сховала телефон у кишеню й заквапилася до будинку.

Саме вчасно. Дівчинка була у вітальні, загорнута в рушник, вода стікала по довгому волоссю та змійкою в’юнилася по її худих плечах. Темні очі пильно вивчали Джо.

— Де ти була? — спитала мала.

— Я почула якісь звуки надворі, — відказала Джо, — але це був песик.

Жінка наблизилася до дитини, гадаючи, що побачила бруд, який дівчинка не змила. Проте це був не бруд. На шиї й лівому передпліччі проступали фіолетові синці, а праве стегно було ще й подряпане. Високий комір її светра досі приховував темні плями на шиї. На лівій руці були сліди пальців, так ніби хтось міцно схопив її.

— Звідки в тебе синці?

Дівчинка позадкувала.

— Де мій одяг?

— Хто тебе образив?

— Я не знаю, що сталося. Ці сліди були на тілі мертвої дівчинки. Хтозна, може, її збила машина.

— То ось чому ти так боїшся повертатися додому? Хтось тебе ображає?

Дівчинка насупилася.

— Я гадала, ти хороша, але бачу, що помилилася.

— Чому ти так вирішила?

— Бо ти не віриш мені.

Дослідниця полегшено зітхнула. Вона подумала була, що дівчинка чула її розмову з поліціянткою. Хай там як, а ситуація вимагала втручання поліції. Джо сподівалася, вони належно відреагують на її дзвінок і приїдуть не зволікаючи. А тим часом дівчинку треба було чимось розважити.

— Одягнімося й приготуймо яйця, — запропонувала жінка.

Джо не могла дати їй вдягнутися в брудне. Дівчинка не відмовилась від однієї з футболок Джо й легінсів, які закотила до литок. Вона допомогла господині на кухні й навіть вимила кілька тарілок перед тим, як сідати за стіл. Поки вони готували та їли, Джо все розпитувала дівчинку, звідки та прийшла, але чула у відповідь ту саму дивовижну історію. Крім кількох маленьких листків шпинату дівчинка з’їла бовтанку з трьох яєць, великий шматок яблучного пирога, а по тому сказала, що в неї заболів живіт.

Коли вони прибрали зі столу, дитина попросила дозволу погодувати Ведмедика, і Джо запропонувала дати цуценяті залишки бобів, рису й курки, які вже довгенько пролежали в холодильнику. Вони поставили їжу в тарілці на бетонну плиту за будинком, і цуценя проковтнуло все навіть швидше, ніж його іншопланетна захисниця.

— Я помию посуд, — сказала дівчинка.

— Залиш його там. Поговорімо у вітальні.

Вона не хотіла, щоб дівчинка опинилася біля дверей, коли приїде шериф.

— Поговорімо про що? — запитала дитина.

— Сідай біля мене.

Джо підвела дівчинку до старенького дивана з блакитною оббивкою. Хотіла, щоб дитина, поки не приїхала поліція, зізналася, що привело її до лісу. Вона ще довіряє бодай комусь?

— Я хотіла б знати, як тебе звуть.

— Я ж тобі казала, — здивувалася дівчинка.

— Будь ласка, скажи мені своє справжнє ім’я.

Дівчинка поклала голову на подушку та згорнулася калачиком, як проткнута гусінь.

— Є люди, які можуть допомогти тобі.

— Я більше не говоритиму на цю тему. Я вже втомилася від того, що ти мені не віриш.

— Ти повинна сказати мені правду.

Дівчинка потягнула пасмо вологого волосся до свого носа.

— Мені подобається запах твого шампуню.

— Не змінюй тему.

— Нема ніякої теми.

— Ти не можеш ховатися тут весь час.

— Я ніколи не казала, що залишуся на Землі назавжди. Після п’яти чудес я полечу додому.

— Яка ж бо ти вперта.

Ба більше — нажахана. Що ж сталося з бідолашною дитиною?

— Можна мені спати тут?

Вигляд у малої іншопланетянки був хворобливий. Запалі щоки бліді, а під очима, що були наче в оленяти, проступали кола сливового кольору. Такими Джо пам’ятає очі матері перед смертю.

— Так, лягай спати, — сказала жінка.

Джо накрила дівчинку ковдрою й підіткнула її під худеньке тільце.

— А ти лягатимеш спати?

— Я трохи почитаю, недовго, бо я дуже втомилася.

Дитина перекотилася на спину.

— Що тебе так утомлює?

— Я шукаю пташині гнізда.

— Справді?

— Так.

— Це дивно.

— Але ж не для біолога, що вивчає пташок.

— Оце й дивно. Я чула, що більшість земних леді — офіціантки, вчителі абощо.

— Напевно, я не підпадаю під категорію «більшість земних леді».

— Можна мені пошукати гнізда з тобою? Звучить весело.

— Так, але зараз тобі треба поспати.

Джо встала й рушила в спальню.

Дівчинка сіла.

— Куди ти йдеш?

— По книжку. Я посиджу коло тебе, поки читатиму.

Жінка ввійшла в темну спальню, узяла старий примірник «Бойні номер п’ять»2 і принесла його у вітальню. Сіла на краєчок дивана біля ніг дівчинки.

— Про що ця книжка? — спитала дитина.

— Вона називається «Бойня номер п’ять». У ній є іншопланетяни.

У дівчинки виник скептичний вираз на обличчі.

— Справді. Вони називаються тральфамадорці. Чи знайомі з ними алмазіянці?

— Ти що, жартуєш?

— Я…

У вхідні двері гупнули кулаком. Прибув помічник шерифа. Він чи то вона, напевно, уже стукали, але Джо не почула, бо ввімкнула деренчливий старий кондиціонер на повну потужність, щоб приховати звук наближення патрульної машини.

Дівчинка завмерла, як загнаний олень, її несамовиті очі метнулися до дверей.

— Хто це?

Джо поклала руку на плече дівчинки.

— Не бійся. Я хочу, щоб ти знала, мене справді хвилює, що стало…

— Ти зателефонувала до поліції?

— Так, але…

Дівчинка схопилася на ноги, накинувши ковдру на руки Джо, щоб ті опинилися в пастці. Вона пронизала жінку поглядом, у якому були і образа, і осуд, та за якусь мить прошмигнула в кухню. Задні двері були відімкнені, тож вони вмить глухо гупнули за дитиною. Джо стягнула із себе ковдру й поклала на нагріте дівчинкою місце. У неї не було наміру втримувати її силою. Вона просто не мала на це права.

У двері знову загупали. Джо вийшла на ґанок і, відчинивши зовнішні москітні двері, побачила чоловіка в уніформі.

— Дякую, що приїхали. Мене звуть Джоанна Тіл.

— Помічник шерифа. Ви телефонували щодо дівчинки… Безпритульна дівчинка, кажете? — спитав чоловік з місцевим протяжним акцентом.

— Телефонувала. Заходьте.

Вона завела помічника шерифа на ґанок. Той подивився на відчинені дерев’яні двері. Його обличчя було жовтувате у світлі лампи.

— Вона в будинку?

— Заходьте, — повторила Джо.

Помічник шерифа пішов за жінкою до вітальні, зачинивши за собою двері, адже в будинку працював кондиціонер.

Джо повернулася обличчям до чоловіка. На його іменному значку було написано, що він К. Дін. Йому було трохи за тридцять. Чоловік лисий, трохи загладкий, а його просте кругле обличчя, мов місяць уповні, прорізав глибокий шрам, що тягнувся від лівої вилиці до нижньої щелепи. Зі звичною байдужістю чоловік опустив очі на груди Джо. Упевнена, що він не побачить там нічого цікавішого за свій власний шрам, Джо чекала, поки помічник шерифа знову погляне їй у вічі. Минуло дві секунди, а може, і менше.

— Дівчинка втекла, коли ви постукали, — сказала жінка.

Він кивнув, роззираючись по будинку.

— Чи знаєте ви про якихось дітей, що зникли, а може, були якісь повідомлення про зникнення в цьому районі? — запитала Джо.

— Не знаю, — відповів помічник шерифа.

— Хіба немає ніяких зниклих дітей?

— Діти завжди зникають.

— А звідси?

— Про жодне зникнення в цій місцині я не чув.

Вона чекала, що чоловік почне ставити запитання, але він досі роззирався так, ніби оцінював місце злочину.

— Дівчинка з’явилася вчора. Їй приблизно дев’ять років.

Помічник шерифа уважно поглянув на жінку.

— З чого ви взяли, що вона безпритульна?

— На ній були піжамні штани…

— Такі штани — це те, що діти називають писком моди, — сказав чоловік.

— І вона була голодна й брудна. Та ще й боса.

Легка посмішка не зрушила його шраму.

— Схожа на мене в мої дев’ять років.

— У неї були синці на тілі.

Нарешті він занепокоївся.

— На обличчі?

— На шиї, нозі та руці.

У його зелених очах промайнула підозра.

— А як ви їх побачили, якщо на дівчинці була піжама?

— Я дозволила їй сходити в душ у мене.

Його очі звузилися ще дужче.

— Як я вже казала, вона була брудна. І мені довелося розважати її, поки чекала на ваш приїзд. Крім того, я пригостила її вечерею.

Поліціянт дивився на Джо так, ніби вона скоїла щось не те, і це доводило жінку до сказу.

— Досі не розумію, як ви дійшли висновку, що вона безпритульна, — повторив чоловік.

— Кажучи «безпритульна», я маю на увазі, що вона боїться повертатися додому.

— Тож… вона не безпритульна.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.