2021

ISBN 978-966-982-639-8 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням: Morton, Kate. The Secret Keeper / Kate Morton. — London : Mantle, 2012. — 608 p.

Переклад з англійської Ганни Пшеничної

Дизайнер обкладинки Віталій Котенджи

Електронна версія створена за виданням:

Мортон К.

Хранителька таємниці / Кейт Мортон ; пер. з англ. Г. Пшеничної. — Х. : Віват, 2021. — 496 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-144-7 (укр.)

ISBN 978-0-230-75950-3 (англ.)

Лорел — талановита уславлена акторка. Її життя тривало без потрясінь і таємниць. Але майже півстоліття тому Лорел стала свідком моторошного злочину. Вона на власні очі бачила, як її мати Дороті встромила ніж у незнайомця. Поліція пояснила це самозахистом, але дівчина відчула, що за цим ховається якась таємниця, яку Лорел на тривалий час поховала глибоко в серці. І ось, коли Дороті близька до смерті, Лорел наважується дізнатися таємницю матері. Сплутані спогади Дороті та власне розслідування Лорел відчиняють портал у минуле: те, що сталося в Лондоні за часів Другої світової війни. У міцно сплетених долях трьох молодих людей — Дороті, її нареченого Джиммі та Вів’єн — ховаються відповіді на всі запитання.

УДК 821.111(94)-31

© Kate Morton, 2012

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

Сельві, моїй подрузі, агентці та представниці

Частина перша. Лорел

1

Англійське село, будиночок у Богом забутому місці, літня днина на початку шістдесятих. Будівля не надто принадна, мурована по-прусськи, біла фарба на західному боці трохи полущилася, по тиньку пнеться вгору ломиніс. Труби так і димлять. Певно, там, на печі, булькає в каструльках щось дуже смачне. Одразу видно невеличкий город, який примостився просто позаду будинку, вікна у свинцевому переплетиві, що світяться гордістю, ретельно латану черепицю.

Навколо тягнеться типовий сільський паркан з дерев’яною хвірткою, за якою закінчується домашній сад і починаються луки, зелений гайок. Серед вузлуватих дерев стікає по камінцях тоненький струмок. Уже не одне століття стрибає він отак між світлом і тінню, однак звідси його не чути. Будинок стоїть собі сам, невидимий з дороги, якій він завдячує своєю назвою та з якої до нього веде довгий заїзд, охоплений курявою.

Усе завмерло, тільки несподіваний легіт дмухне вряди-годи. На арку з гліцинії сперлися два білі спортивні обручі — торішнє захоплення. Із зеленого візка для білизни, примостившись у кошику з прищіпками, поважно оглядає свої володіння плюшеве ведмежатко з латкою на оці. У сараї терпляче чекає свого часу садова тачка з горщиками.

Попри тишу (чи, може, саме через неї) ця картина ніби просякнута почуттям очікування, якимось напруженням, ніби театральна сцена, на яку саме мають виходити з-за куліс актори. Іще все можливо, усі обставини ще не зійшлися якимось фатальним способом, аж раптом…

— Лорел! — чути здалеку капризний дитячий голосок. — Ло-рел, ну де ти є?

Ураз ніби розвіялися чари. Блякне світло у вікні, здіймається фіранка.

І звідки тільки взялися ті кури, які дзьобають щілини в садовій стежці, і сойка, за якою волочиться тінь через увесь сад, і бурмотіння трактора в полі неподалік. А над усім цим, у халабуді на дереві, лежить на спині шістнадцятирічна дівчина й зітхає, притиснувши язиком до піднебіння лимонну карамельку.

Просто сидіти тут, доки вони шукають, — може, це й жорстоко, але в таку спеку про ігри (ці дитячі забавки) годі було й думати, а тут іще її таємниця! До того ж так воно й мало бути, адже тато завжди казав: «Щоб чогось навчитися, треба спробувати. Що правда, то правда». Зрештою, Лорел не винна, що знаходить кращі схованки. Так, вони молодші за неї, але ж не дошкільнята!

Насправді їй і не хотілося, щоб її викрили. Не сьогодні. Не зараз. А кортіло просто так лежати, щоб тонка бавовняна сукня плескала легенько по голих ногах, і наповнювати голову думками про нього.

Біллі.

Вона заплющила очі, і його ім’я вогняними літерами постало в темряві, спалахнуло рожевим, наче неонова вивіска. Шкіру защипало. Вона перегорнула льодяник у роті, вдавивши кінчик язика в западинку в центрі цукерки.

Біллі Бакстер.

Той його погляд поверх чорних окулярів, трохи крива усмішка, вибагливо вкладене темне волосся…

Це сталося вмить. Лорел так і уявляла справжнє кохання. Минув заледве п’ятий тиждень відтоді, як вони з Ширлі вийшли з автобуса та побачили Біллі з друзями. Ті курили на сходах, що вели до дискотеки. Зустрівшись із ним поглядом, Лорел подякувала Богові за те, що перед тим віддала за нові панчохи всі зароблені за вихідні гроші.

— Ну ж бо, Лорел, — благала Айріс заслаблим від спеки голосочком. — Так нечесно!

Лорел міцніше стулила повіки.

Вона протанцювала з ним увесь вечір. Оркестр грав свій скіфл[1] дедалі швидше, зачіска, яку вона старанно відтворила за обкладинкою журналу для дівчат Bunty, давно розтріпалася, ноги боліли, та вона не зупинялася. І не думала зупинятись, аж доки Ширлі, якій набридло, що подруга не звертає на неї уваги, нагадала їй менторським тоном, що невдовзі вирушає останній автобус (звісно, якщо вона хоче потрапити додому до комендантської години, а Ширлі в цьому зовсім не впевнена). Ширлі аж тупнула ногою. А Лорел, прощаючись, уся зашарілася. Тоді Біллі вхопив її за руку та притягнув до себе, і їй ураз стало ясно, що все своє життя вона чекала саме цієї миті, цієї прекрасної зоряної миті…

— Не хочеш? Як хочеш! — цього разу різко та з образою в голосі сказала Айріс. — От тільки якщо торта на тебе не вистачить, то не ображайся.

Уже перевалило за полудень, і жар сочився у віконце халабуди, злегка забарвлюючи очі Лорел червоним кольором, як у вишневої коли. Вона сіла, але вийти зі схованки не квапилася. Загроза була серйозна (адже всі знали, як вона любить матусин бісквітний торт із полуницею), проте марна. Лорел добре знала, що спеціальний ніж лежить нікому не потрібний на кухонному столі, забутий у хаотичних спробах зібрати докупи кошики для пікніка, підстилки, лимонад, рушники, щоб витиратися після плавання, і новий радіоприймач. Вона знала це, бо бачила той ніж із червоною стрічкою на руків’ї біля миски з фруктами, коли потайки прокралася в темний прохолодний дім, нібито граючи в хованки, а насправді для того, щоб забрати звідти пакунок.

Цей ніж уже став сімейною традицією. Ним розрізали всі торти в родині Ніколсонів: на день народження, на Різдво, на «підняти настрій». А мати традицій не ламала. Це означало, що Лорел може користуватися тим ножем доти, доки хтось не прийде по нього. Зрештою, що тут такого? У родині, де так рідко можна побути в тиші, де хтось постійно ходить сюди-туди, грюкаючи дверима, просто гріх не цінувати хвилини усамітнення.

Сьогодні дівчині, як ніколи, треба було побути на самоті.

Пакунок для Лорел принесли з поштою минулого четверга. Їй пощастило, бо з листоношею зустрілася Роуз, а не Айріс, чи Дафна, чи, борони Боже, мама. Лорел одразу зрозуміла, від кого це. Щоки залилися рум’янцем, але вона все-таки видушила із себе щось про Ширлі та якусь платівку, яку подруга ніби брала послухати. Та дарма вона морочила Роуз голову: неуважна, як завжди, вона вже прикипіла поглядом до метелика, який сів перепочити на паркані.

Пізніше того самого вечора, коли вся родина зібралася перед телевізором — показували музичну передачу, — а Дафна з Айріс завели дебати щодо визначних досягнень Кліфа Річарда й Адама Фейта, причому батько обурювався фальшивим американським акцентом останнього, оплакуючи занепад Британської імперії, Лорел вислизнула з кімнати. Дівчина замкнулась у ванній і сповзла на підлогу, спершись спиною на двері.

Тремтливими пальцями надірвала пакунок.

Їй на коліна впала невелика книжка, перев’язана стрічкою. Назву вона роздивилася ще крізь папір — то був «День народження» Гарольда Пінтера. Мурахи так і забігали по спині. Лорел аж запищала.

Відтоді дівчина щоночі клала подарунок собі в наволочку. Спати було не надто зручно, але їй подобалося, що книжка завжди поряд. Вона мала завжди бути поряд. Це багато для неї важило.

Лорел свято вірила, що буває мить, коли людина опиняється на роздоріжжі: раптом трапиться щось неочікуване, що назавжди змінить життя. Саме такою миттю стала прем’єра п’єси Пінтера. Вона дізналася про неї з газети й чомусь захотіла подивитися. Батькам сказала, що буде в Ширлі, змусила подругу дати обітницю мовчання, а сама сіла на автобус до Кембриджу.

До того вона нікуди сама не їздила. Сидячи в темній залі Художнього театру та спостерігаючи за тим, як вечірка на честь дня народження Стенлі перетворюється на суцільний кошмар, вона відчула незнане до того піднесення.

Певно, так почувалася червонощока міс чи то місис Бакстон, яка щонеділі акуратно ходила до їхньої церкви на вранішню службу, адже Лорел підозрювала, що такою побожністю жінка зобов’язана новому молоденькому пастиреві. Так вона думала, умостившись на самому краєчку крісла на своєму дешевому місці, відчуваючи, як вливається в жили енергія сцени, як розпашілося від задоволення обличчя. Вона знала. Лорел не змогла б сказати, що саме, але точно усвідомлювала: справжнє життя ще чекає на неї.

Вона нікому не довіряла своєї таємниці, бо просто не знала, як це пояснити, носила її в собі до того самого вечора, коли Біллі поклав їй руку на талію та вона, притискаючись щокою до його шкіряної куртки, сповідалася йому…

Лорел дістала з книжки його лист, укотре перечитала. Лист був короткий: він чекатиме на неї в кінці дороги о пів на третю дня в суботу, буде на мотоциклі. Хоче їй дещо показати — своє улюблене місце на всьому узбережжі.

Дівчина глипнула на годинник. Залишилося менше двох годин, щоб доїхати.

Коли вона розповіла йому про виставу за «Днем народження», про те, що вона тоді відчула, хлопець тільки кивав головою. Сам розповідав про Лондон, про театр, про всі ті гурти, що він бачив у нічних клубах, і Лорел чула в тих розповідях блискучі перспективи. А потім Біллі її поцілував — вона вперше цілувалася по-справжньому, — і в її голові неначе спалахнула лампочка, заливаючи все білим світлом.

Вона підійшла до невеличкого люстерка з косметичного набору, який Дафна поставила біля стіни, і глянула на себе. Подивилася на чорні стрілки, які так старанно вимальовувала в кутиках очей. Запевнившись, що вийшло симетрично, поправила чуб і спробувала вгамувати цю нудну тривогу, ніби вона забула про щось важливе. Пляжний рушник узяла, купальник під сукню вдягнула. Батькам сказала, що місис Годжкінс попросила на кілька годин вийти на роботу: треба прибрати в салоні.

Лорел відвернулася від дзеркала, відкусила задирку на пальці. Вона не звикла отак ховатися. Вона ж хороша дівчина, усі так кажуть: і вчителі, і мами подружок, і місис Годжкінс. Але хіба в неї є вибір? Як пояснити все батькові й матері?

Лорел не сумнівалася, що батьки кохання не знали, хоч би які історії вони розповідали про своє знайомство. Звісно, вони любили одне одного, та це була спокійна любов двох літніх людей, яка вимірювалася масажами спини й чашками чаю. «Ні», — гмикнула Лорел. Певно, ніхто з них не знав іншого кохання, того, що з феєрверками, калатанням серця, з фізичним (вона почервоніла) жаданням.

Подув теплого вітру приніс із собою далекий відзвук материного сміху. Невиразно відчуваючи, що стоїть на краю обрію, Лорел відчула приплив ніжності. Мила мама! Вона не винна, що війна згубила її молодість, що, коли вона познайомилася з татом і одружилася з ним, їй було майже двадцять п’ять. Окрім того, вона досі бралася майструвати кораблики з паперу щоразу, як треба було підбадьорити когось із членів сімейства, а найяскравішою подією літа для неї стала перемога в конкурсі садівників — її портрет навіть надрукували в газеті. (І не просто якійсь місцевій — стаття вийшла в кількох лондонських виданнях у спеціальній рубриці, присвяченій заходам регіонального рівня. Батько Ширлі, адвокат, поспішив принести їм вирізки.)

Коли тато почепив той клаптик паперу на новенький холодильник, мама спробувала вдати, ніби їй ніяково, ба навіть протестувала, але не надто наполегливо. Стаття так і лишилася там висіти. Ні, вона таки пишалася своєю надзвичайно довгою стручковою квасолею, справді пишалась, — оце Лорел і мала на увазі. Вона сплюнула уламок нігтя. Це було б важко пояснити, однак обманювати людину, яка пишається стручковою квасолею, здавалося не таким жорстоким, як примушувати її усвідомити, що цей світ уже не такий, яким був колись.

Лорел нечасто випадало когось обманювати. Сім’я в неї була дружна, так казали всі друзі. Казали особисто і — вона це знала — в неї за спиною. Був за Ніколсонами один гріх, що пробуджував у інших підозри: вони, здається, і справді добре ставились одне до одного. Проте останнім часом усе змінилося. І хоча Лорел поводилася так само, як і раніше, вона відчувала якесь віддалення. Аж тут дмухнув вітерець, і пасма волосся впали їй на обличчя. Вона трохи насупилася. Увечері, коли вони сиділи за обіднім столом і батько, як завжди, намагався жартувати — виходило мило, але зовсім не смішно, та вони все одно сміялися, — їй здавалося, ніби вона дивиться на це все знадвору; немовби вони всі їдуть в одному вагоні, погойдуючись у своєму сімейному ритмі, та вона стоїть сама-самісінька на вокзалі й дивиться їм услід.

От тільки поїхати мала вона. І дуже скоро. Вона все продумала. Центральна школа риторики й театрального мистецтва — те, що треба. Цікаво, що скажуть батьки, почувши, що їхня дитина хоче поїхати? Вони обоє не надто цікавилися навколишнім світом, але мати від самого народження Лорел не вибиралася навіть до Лондона. У них станеться серцевий напад просто через те, що старша донька збирається туди перебратися, не кажучи вже про досить туманні перспективи акторської кар’єри.

Унизу тріпотіла на мотузці мокра білизна. Хляснули одна об другу штанини її джинсів, які так не подобалися бабці Ніколсон («Лорел, ти маєш вульгарний вигляд. Немає нічого гіршого за дівчину, яка занадто виставляє себе напоказ»), і однокрила курка заквоктала з переляку й забігала подвір’ям.

Лорел насунула на очі сонячні окуляри в білій оправі та раптом осіла, спершись на стіну халабуди.

Якби не та війна! Відтоді минуло вже майже шістнадцять років, стільки, скільки їй самій, а світ не стоїть на місці. Усе змінилося. Протигази, військовий однострій, талони на продукти залишились у великій валізі кольору хакі, яку батько тримав на горищі. Та, на жаль, деякі люди цього не усвідомлювали, власне, усі, кому перевалило за двадцять п’ять.

Біллі казав, що їй до них не достукатися. Що це так звана проблема батьків і дітей, що не варто й намагатися донести до них свою думку, що в книжці Алана Сіллітоу, яку Біллі завжди носив у кишені, так і сказано: батьки не мають розуміти своїх дітей, а якщо розуміють, то значить, ваші дії не є правильними.

Лорел хотіла не погодитися (хоча звикла бути хорошою дівчиною, слухняною донечкою), але не стала. Натомість пригадала останні вечори, коли їй вдавалося втекти від сестер. Тоді вона виходила назустріч духмяним сутінкам з радіоприймачем під блузкою та ховалася в халабуді, а серце скажено калатало. На самоті дівчина мерщій умикала «Радіо Люксембург»[2] і просто лежала, поринувши в музику. Найновіші пісні просочувалися в тихе сільське повітря, огортали, немов ковдрою, старовинний краєвид, і Лорел уся вкривалася сиротами від блаженного усвідомлення: вона — частина чогось більшого, якоїсь усесвітньої змови, таємного угруповання. Нового покоління людей, які в цей самий момент також слухають цю музику, які розуміють, що на них чекає життя, і весь цей світ, і майбутнє…

Лорел розплющила очі — ті спогади розвіялися. Та від них було тепло, і вона з насолодою потягнулася, спостерігаючи за польотом грака серед рідких хмар. Лети, пташко, лети. Незабаром і вона так літатиме, тільки-но закінчить школу. Дівчина дивилася, не змигаючи, аж доки птах не перетворився на крапочку в далекій синяві, а потім сказала собі: якщо вона на це наважиться, батьки точно все зрозуміють, і тоді вже все буде як треба.

На очі навернулися щасливі й горді сльози, і Лорел відпустила свій погляд назад до будинку: ось її вікно, он степові айстри, якими вони з мамою позначили могилу бідолашного кота Констебля, а от щілина між цеглинами, там вона, соромно сказати, залишала записки для фей.

Пригадала дещо з раннього дитинства: як витягала з басейну біля моря равликів, як вони щодня вечеряли в залі бабусиного приморського пансіонату, — та ці спогади скоріше нагадували сон. Не було в неї іншої домівки, окрім цього сільського будиночка. І хоча дівчина сама не хотіла собі такого життя, їй приємно було дивитися на батьків, коли вони щовечора сиділи у своїх однакових кріслах, і засинати, знаючи, що по той бік тонкої стіни вони про щось тихенько балакають і що варто лише простягнути руку, щоб торкнутися котроїсь із сестер.

Вона сумуватиме за ними, коли поїде. Лорел закліпала очима. Вона за ними сумуватиме. Раптом стало зрозуміло, що це неминуче. Усвідомлення цього — мовби камінь, який вона проковтнула. Сестри брали без дозволу її речі, псували губну помаду, дряпали платівки, а таки вона за ними сумуватиме. За цим галасом, теплом, невпинним рухом, за сварками й бурхливими радощами. Вони були ніби цілий виводок цуценят. Інших вони дратували, і це їм подобалося. Такі вже були дівчата Ніколсон: Лорел, Роуз, Айріс і Дафна — «цілий квітник», як любив примовляти тато, коли дозволяв собі хильнути трохи зайвого. «Кара Божа», — так казала бабуся щоразу після їхнього приїзду на канікули.

Уже було чути віддалік їхні крики та плескіт струмочка — то були звуки літа. Серце стиснуло, ніби хтось шарпнув за мотузку. Лорел уявляла сестер, наче на старій картині: ганяються одна за одною, де не дуже глибоко, спіднички задерлись… Ось Роуз сховалася на груді каміння, звісила худі ноги, зануривши у воду по самі литки, і знай собі виводить щось паличкою. Айріс мокра, хоч викручуй, і тепер біситься. Дафна трусить своїми кучериками, аж зігнулася від сміху.

Картату підстилку, певно, уже розстелили на траві. От і мама стоїть по коліно у воді в місці, де струмок вигинається і течія найсильніша, вона запускає останній кораблик.

Тато поруч, спостерігає, він у закочених брюках, з рота звисає цигарка. Його обличчя (Лорел так добре це уявляє), як завжди, дещо здивоване, ніби він не вірить у своє щастя бути тут і зараз.

А коло батькових ніг вищить і сміється, простягаючи пухкі рученята до маминого кораблика, їхній малюк. Їхня радість…

Так, малюк. Звісно, у нього було ім’я (Джеральд), але ніхто ніколи його так не називав. Адже це ім’я для дорослої людини, а він іще справжня крихітка. Йому саме виповнилося два рочки, та в нього досі кругле личко з ямочками на щічках і сяйливі оченята маленького пустунчика. А ті гладенькі білі ніжки! Лорел бувало нелегко стриматися, щоб не завдати йому болю, адже так хотілося їх пожмакати. Усі змагалися за його любов, і всі проголошували себе переможцями, проте Лорел знала: їй він радіє більше за інших.

То як можна запізнитися на святкування його дня народження? Що вона собі думала, сидячи в халабуді? До того ж вони з Біллі незабаром мають утекти!

Лорел насупилась, осипаючи себе звинуваченнями, але хутко знову сповнилася рішучості. Вона все виправить: зараз злізе, забере зі стола в кухні той ніж для торта та просто віднесе на струмок. Буде слухняною донькою, ідеальною старшою сестрою. Якщо впорається раніше, ніж стрілка наручного годинника просунеться на десять хвилин уперед, то отримає додаткові бали (вона завжди мала у своїй голові такий собі уявний табель з оцінками). Лорел поквапливо ступила на верхню сходинку, відчуваючи, як вітерець обдуває її припечені сонцем ноги.

Уже потім її не раз тривожила думка, чи могло б усе бути по-іншому, якби тоді вона йшла трохи повільніше. Чи цієї трагедії можна було б уникнути, якби була обережніша. Утім, вона вчинила так, як учинила, і сталося те, що сталося. Вона поспішила — і тепер звинувачуватиме себе. Однак тоді нічого не можна було вдіяти. Так само, як раніше вона потребувала усамітнення, бажання бути в епіцентрі подій захопило її з головою, здавалося, не можна гаяти ні хвилини.

Таке траплялось останнім часом. Лорел була наче флюгер, який весь час крутить вітром: її постійно кидало з одних крайнощів у інші. Це було дивно, іноді навіть лячно, але й по-своєму цікаво. Ніби їдеш на мотоциклі берегом моря, постійно припадаючи то на один бік, то на другий.

А ще це було небезпечно, як цього разу, коли вона, кваплячись приєднатися до решти сім’ї біля струмочка, подряпалася коліном об дерев’яну підлогу халабуди. Відчувши біль, Лорел зиркнула на садно. Блиснула свіжа кров, якась аж дуже червона. Замість спуститися на землю, дівчина повернулася в халабуду, щоб оцінити масштаб катастрофи.

Вона так і сиділа, роздивляючись заюшене коліно, картаючи себе за поспіх і гадаючи, чи помітить Біллі цю бридку подряпину та як її можна приховати, аж раптом почула якийсь звук, нібито з лісу. Десь шелестіло. У цьому не було нічого дивного, проте Лорел одразу виокремила цей шум з-посеред інших звуків, які зазвичай можна почути о цій порі.

Визирнувши з вікна халабуди, побачила Барнабі. Той скакав у високій траві, хляпаючи шовковистими вухами, ніби то були оксамитові крила. Мати була неподалік, саме йшла через луку в садочок у своїй весняній сукні, яку сама пошила. Малюка всадила собі на стегно. На ньому був лише комбінезон, ніжки голі, попри на спеку.

Хоча вони ще не дуже близько підійшли, вітер раптом доніс до Лорел слова, які наспівувала мати. Цю пісеньку вона свого часу співала кожному з них по черзі, і малюк аж сміявся від щастя, кричав: «Ще! Ще!» (виходило: «Сє! Сє!»), коли мама лоскотала йому животик і шийку.

Вони так захоплювались одне одним, це була така ідилія, коли вони вдвох показалися на залитій сонцем луці, що Лорел охопили одночасно радощі, що вона стала свідком цієї інтимності, і заздрощі, адже вона тут була зайвою.

Коли мати відчинила хвіртку та попрямувала до будинку, Лорел зажурилася. Виявляється, вона сама прийшла по ніж.

Із кожним материним кроком у неї залишалося все менше шансів спокутувати свою провину. Дівчина відчувала образу і, замість озватися з халабуди чи спуститися на землю, прикипіла до підлоги. Так і сиділа похнюпившись, і в цих переживаннях була якась утіха. А мати тим часом дісталася дверей і зайшла всередину.

Один з обручів безгучно впав на землю («Із солідарності», — подумала Лорел). Вона вирішила нікуди не ходити. Хай іще пошукають. Як буде готова, то прийде. А поки що можна перечитати «День народження», мріючи про далеке майбуття, коли вона буде вродливою, вишуканою, дорослою, просто бездоганною.

Той чоловік, коли вона його вперше помітила, був не більше, ніж плямою на небокраї, там, де зникала вдалині дорога. Лорел і сама не знала, чому туди подивилася. На якусь частку секунди їй здалося, що то Біллі. Вона перелякалася, що він приїхав по неї завчасно. Та згодом силует став чіткішим, і вона нарешті видихнула, роздивившись одяг того чоловіка: темні брюки, темні рукава сорочки, чорний старомодний капелюх.

Полегшення швидко змінилося на цікавість. До них нечасто навідувалися, пішки й поготів, а втім, стежачи за тим, як чоловік прямує до їхнього будинку, Лорел увесь час переймалась якимись невиразними спогадами, ніби вона це вже колись бачила, але коли то було, не могла згадати, хоч як намагалася. Ураз забувши свою образу, дівчина цілком віддалася спостереженню, радіючи, що має схованку.

Спершись ліктями на підвіконня, підперла голову обіруч. Прибулець мав цілком пристойний вигляд як на літнього чоловіка, тримався впевнено, як і належить людині, що прийшла у справах. Не поспішав. Лорел його не впізнавала. Це точно не хтось із батькових сільських знайомих, не робітник. Мабуть, мандрівник, який загубився, та навряд чи він пішов би до їхнього будинку, адже він стоїть осторонь від дороги. Певно, циган або якийсь волоцюга? Один з тих людей, що іноді завертали до них, бо доля відвернулася, і вдячно бралися до будь-якої роботи, яку тато міг їм запропонувати. Чи — Лорел аж похолола, — може, це той чоловік, про якого вона читала в місцевій газеті? Про нього шепочуться дорослі, він надокучає компаніям, що збираються на пікніки, і лякає жінок, які гуляють самі вниз річкою, там, де повертає її русло.

Лорел здригнулась, але страх швидко відпустив. Вона позіхнула. Це не ворог, тепер їй видно його шкіряну сумку через плече. Отже, це комівояжер, який хоче розповісти матері про нову енциклопедію в багатьох томах, без якої тепер нікуди.

Дівчина відвела очі.

Минуло кілька хвилин, аж раптом з-під дерева почулося гарчання Барнабі. Спершись на підвіконня, Лорел зиркнула у вікно — спанієль стояв посеред цегляної доріжки, спостерігаючи за тим, як той чоловік (тепер він був набагато ближче) щось чинить із залізними воротами до саду.

— Барнабі, цить, — озвалася мати зсередини, — ми скоро.

Ось вона вийшла з темного передпокою, зупинилася на порозі, щось прошепотіла малюкові на вухо, поцілувала пухку щічку. Той залився сміхом.

За домом рипнула хвіртка, що біля курятника — завжди ті завіси були не змащені, — і собака знову загарчав, шерсть на хребті стала дибки.

— Та годі вже, Барнабі, — промовила мама. — Що з тобою таке?

Чоловік вийшов з-за рогу. Вона поглянула вбік. Усмішка зникла з її обличчя.

— Добридень, — промовив незнайомець, обтираючи скроні носовичком. — Гарна погодка.

Побачивши нове обличчя, малюк так і розплився в усмішці, простяг до нього свої пухкі рученята й заплескав у долоні, ніби вітаючись. Таке нікого не лишає байдужим, отож чоловік сховав носовичок до кишені та підійшов ближче, трохи піднісши одну руку, ніби священник для помазання.

Раптом мати якось сіпнулася, вихопила дитину та посадовила просто на землю позаду себе. Малюк, який за своє коротке життя не бачив нічого, крім ніжності й любові, був не готовий опинитися голими ніжками на гравії. Розпач миттю вилився в плачі.

У Лорел упало серце, та вона була не в змозі зрушити з місця. Засвербіло в потилиці. Вона дивилася на материне обличчя. На ньому застиг якийсь незнайомий вираз. Страх. Дівчина зрозуміла, що мамі страшно.

Лорел зреагувала негайно. Від упевненості враз нічого не лишилося, натомість її охопила зимна тривога.

— Привіт, Дороті, — промовив чоловік. — Давненько не бачилися.

То він знав материне ім’я! Той чоловік не чужий.

Він знову заговорив, цього разу так тихо, що Лорел не було чути слів, а мати тільки злегка кивала й слухала, схиливши голову набік. Підняла обличчя назустріч сонцю, на якусь секунду заплющила очі.

Усе сталося дуже швидко.

Той срібний спалах Лорел не забути. Це сонце заграло на лезі — коротка мить краси.

А потім ніж опустився, той самий ніж уп’явся йому в груди. Плин часу уповільнився. Відтак прискорився. Чоловік зойкнув, його обличчя перекосило подивом, і болем, і жахом.

А Лорел дивилась, як його руки тягнуться до руків’я ножа, до кривавої плями, що розповзалася на сорочці, як він упав на землю, як теплий вітерець зірвав з нього капелюх і пожбурив у пилюку.

Гавкав собака, голосив на землі малюк, ридав так, що аж блищало червоне личко, от-от вискочить серце. Та Лорел цього майже не чула. А натомість чула, як пульсує в голові кров, і своє дихання — уривчасті хрипи.

Стрічка на ножі розв’язалася, залізла кінчиком на бордюр. Більше Лорел нічого не бачила. Перед очима спалахнули й замерехтіли зірки, а потім стало темно.

1 Скіфл — стиль у музиці з використанням фольклорних інструментів, популярний у 1950—1960-х. (Тут і далі прим. пер.)

2 Англомовна комерційна радіостанція, яка відіграла значну роль у популяризації рок-н-ролу.

2

Суффолк, 2011 рік

У Суффолку падав дощ. У її дитячих спогадах дощу не було. Лікарня розташовувалася на іншому кінці міста. Повільно просунувшись усипаною калюжами Гай-стрит, машина звернула на під’їзну дорогу та зупинилася в дальній частині майданчика. Лорел дістала пудреницю, поглянула в люстерко й потягнула шкіру на щоці, спокійно спостерігаючи за тим, як збираються та розгладжуються зморшки. Ті самі дії повторила з другого боку. Людям її зморшки подобалися. Так казав її агент, режисери співали дифірамби, візажистки бурмотіли собі під ніс, розмахуючи пензликами та хизуючись своєю молодістю. В одній з газет кілька місяців тому провели опитування: читачам пропонували обрати улюблене обличчя нації. Лорел посіла друге місце. Там сказано, ніби її зморшки дарують людям відчуття затишку й безпеки.

Що ж, тим краще для них. А от Лорел вони дарують відчуття старості.

Вона стара. Із цією думкою жінка відкинула пудреницю.

Не така, як місис Робінсон. Минуло заледве двадцять п’ять років відтоді, як вона зіграла у «Випускнику» в Національному театрі. Як це вийшло? Певно, хтось підкрутив той клятий годинник, доки вона не бачила. Так і вийшло. Водій відчинив дверцята та допоміг їй вибратися з машини прямісінько під велику чорну парасолю.

— Дякую, Марку, — промовила Лорел, ховаючись під навісом. — Знаєте, куди їхати в п’ятницю?

Той поставив на землю її валізу, струсив з парасолі воду.

— Ферма в іншому кінці міста, вузька дорога, заїзд у самісінькому кінці. То як, о другій — нормально?

Почувши схвальну відповідь, водій кивнув і вискочив під дощ, поспішаючи за кермо. Завів двигун. Вона задивилася вслід автівці й раптом збагнула, що скучила за цим теплим відчуттям, за приємною нудьгою, коли їдеш мокрою дорогою абикуди. Куди завгодно, аби подалі звідси.

Лорел зиркнула на двері, але заходити не стала. Натомість витягла сигарети та закурила, смакуючи аж до непристойності. Вона пережила жахливу ніч. Снились якісь уривчасті сни про матір, про це місце, про сестер, коли ще вони були дітьми, про маленького Джеррі — серйозного маленького хлопчика з олов’яним космічним кораблем у руках (це він сам змайстрував), який казав їй, що одного дня винайде машину часу, щоб повернутись у минуле та все виправити. «Що — все?» — перепитала вона уві сні. Ну як це «що»? Усе, що пішло не так, це очевидно. Вона також може приєднатись, якщо хоче.

О, так, вона хоче.

Зненацька зі свистом розчинилися двері лікарні, і надвір вискочили дві медсестри. Одна поглянула на Лорел, і очі в неї стали великі — упізнала. Лорел привіталася кивком голови, викинула недопалок. Медсестра вже щось нашіптувала своїй приятельці. Роуз чекала на лавці у фоє, і на якусь частку секунди Лорел побачила її чужими очима, ніби вони не знайомі. На сестрі була плетена шаль бузкового кольору з рожевим бантом спереду, її неслухняне волосся, уже сиве, було заплетене в косу через плече. Помітивши на кінці тієї коси кліпсу для пакування хліба, Лорел мало не з болем відчула приплив ніжності.

— Розі, — вимовила вона, старанно ховаючи почуття за вдаваним оптимізмом, за що сама себе зненавиділа. — Боже, сто років не бачилися! Якось розійшлися наші стежки.

Сестри обійнялись, і Лорел відчула запах лаванди, знайомий, але недоречний. Так пахнули літні дні в пансіонаті, де жила бабуся Ніколсон, а не її маленька сестричка.

— Я рада, що ти прийшла, — озвалася Роуз, стискаючи її руки у своїх, та повела Лорел коридором.

— Я не могла не прийти.

— І то правда.

— Я приїхала б раніше, якби не це інтерв’ю.

— Знаю.

— І залишилася б на довше, якби не репетиції. Зйомки за два тижні.

— Знаю, — Роуз іще дужче стиснула руку Лорел, ніби наголошуючи на цьому. — Мама вельми радітиме, що ти прийшла. Вона так тобою пишається, Лол. Ми всі тобою пишаємося.

Лорел уже втомилася вислуховувати похвалу від рідних, тож вирішила не звертати на це уваги.

— А інші?

— Іще не приїхали. Айріс застрягла в заторі, Дафна приїжджає ввечері. Вона їхатиме просто з аеропорту. Дорогою зателефонує.

— А Джеррі? Коли він має бути?

То був жарт, і навіть Роуз, найдобріша з Ніколсонів і зазвичай не схильна до єхидства, не стримала смішка. Брат міг розробляти будь-які космічні кораблі для обчислення місцерозташування далеких галактик, але прохання приблизно назвати час свого приїзду незмінно вибивало його з колії.

Вони завернули за ріг, підступили до дверей з табличкою «Дороті Ніколсон». Роуз потягнулася до ручки, проте завагалася.

— Маю тебе попередити, Лол. Від твого останнього приїзду мамин стан погіршився. Їй то краще, то гірше. Буває, вона зовсім така, як колись, а потім… — У Роуз затремтіли губи, пальці стиснули довге намисто. Вона стишила голос. — Вона плутається, Лол, іноді починає нервуватися, щось розповідає про минуле, я не завжди її розумію. Сестри кажуть, що це нічого не означає, що таке часто буває, коли люди… на цій стадії. У них є якісь таблетки на такі випадки, вони її заспокоюють, але від них хилить до сну. Я б сьогодні не очікувала надто багато від мами.

Лорел кивнула. Те саме сказав лікар у телефонній розмові минулого тижня. Він стомив її найвигадливішими евфемізмами, як-от: гарно прожите життя, час іти, заснути вічним сном, — і говорив з нею таким нудотно-солодким тоном, що Лорел не стрималася та по-королівськи поцікавилася:

— То ви, лікарю, хочете сказати, що моя мати вмирає?

Насправді їй просто хотілося почути, як зніяковіло белькотатиме лікар. Та її тріумф був недовгим, адже його обірвала миттєва відповідь:

— Так.

Найпідступніше з-поміж усіх слів.

Роуз штовхнула двері («Мамо, дивися, хто тут!»), і Лорел раптом усвідомила, що весь цей час не дихала. У дитинстві вона часом боялася темряви, зомбі, тих чоловіків, про яких бабуся Ніколсон казала, що вони чекають, причаївшись за рогом, аби схопити маленьку дівчинку та скоїти з нею таке, про що й казати не можна. (Що — таке? Таке, що не можна казати. Від цього було ще страшніше, чомусь думалося про запах тютюну, поту, про волосся в усіляких місцях.) Розповідала бабуся дуже переконливо — аж так, що Лорел повірила, що рано чи пізно лиха доля знайде її, і тоді порятунку не буде.

Траплялось і таке, що всі її страхи ніби злипалися в один, і тоді вона з криком прокидалась уночі, бо в шафі сидів зомбі та дивився на неї крізь замкову щілину, ладний коїти свої неподобства.

— Тихенько, пташечко, — заспокоювала мама. — Це просто сон. Треба вміти відрізняти справжнє від уявного. Буває нелегко, мені це вдалося далеко не одразу. На жаль…

Тоді вона сідала на ліжку поруч із Лорел і пропонувала:

— Може, тобі розповісти історію про маленьку дівчинку, яка втекла з дому, бо хотіла виступати в цирку?

Важко було повірити, що жінка, яка самою своєю присутністю перемагала нічні жахіття, — це і є та сама бліда істота, яку наче прикували під лікарняним простирадлом. Лорел думала, що до всього готова. У неї вмирали друзі, вона знала, яка смерть на вигляд, їй навіть дали премію BAFTA[3] за роль жінки, яку точить рак останньої стадії. А втім, це інше. То її мама. Їй кортіло просто розвернутись і втекти.

Проте жінка так не вчинила. Роуз, яка стояла біля книжкової шафи, кивнула їй, намагаючись підбадьорити, і Лорел натягнула маску зразкової доньки. Поривчастим рухом жінка взяла материну худу руку й промовила:

— Привіт. Привіт, моя рідна.

Дороті на якусь мить розплющила очі та знову заплющила. Лорел злегка торкнулася губами її щоки — шкіра була тонка, як папір, — та груди старої тільки монотонно здіймалися в такт слабкому подиху.

— Маю для тебе щось. Я не можу чекати до завтра. — Вона поставила речі, дістала із сумочки невеликий пакунок. Трохи зачекавши з ввічливості, Лорел почала розгортати. — Розчіска, — промовила жінка, обертаючи в пальцях срібну щітку. — Щетина дуже м’яка, гадаю, з кабана. Трапилася мені в антикварній крамниці в Найтсбриджі. Я попросила вигравіювати твої ініціали. Ось, бачиш? Хочеш, розчешу твоє волосся?

Відповіді не було, та Лорел на неї, правду кажучи, і не чекала. Легенько провела щіткою по рідких білих пасмах, що вінцем розсипалися на подушці. Колись це було густе темно-каштанове волосся, але від нього майже нічого не лишилося.

— Ну от, — примовляла Лорел, укладаючи щітку на поличці так, щоб було добре видно вигадливу літеру «Д». — Ось так.

Певно, Роуз була задоволена, бо подала їй альбом, який перед тим зняла з полички, і жестом показала, що піде по чай.

У кожній родині свої ролі — у Роуз така, а в неї інша. Лорел полегшено опустилась у лікарняне крісло біля материного узголів’я та обережно розгорнула старий альбом. Перша світлина була чорно-біла, вицвіла, уся вкрита коричневими плямами. Попри це вирізнялося обличчя молодої жінки з шаликом у волоссі, яку, очевидно, відволікли від якоїсь цікавої справи.

Підвівши очі, вона підняла одну руку, ніби відмахуючись від фотографа. Злегка усміхнулася, водночас роздратована й задоволена. Рот розтулений, та її слів уже ніхто не згадає. Лорел завжди хотілося думати, що це був якийсь жарт, дотепна ремарка, яку ця жінка адресувала людині по той бік об’єктива. Певно, то був хтось із бабусиних гостей: комівояжер, самотній турист, тихоня-бюрократ у начищених черевиках, що вирішив під прикриттям професії перечекати війну. Лінію спокійного моря міг побачити на задньому плані кожен, хто знав, що воно там є.

Лорел почала, тримаючи альбом просто над материним нерухомим тілом:

— Оце, мамо, ти в пансіонаті бабусі Ніколсон. 1944 рік, війна ось-ось скінчиться. Син місис Ніколсон іще не повернувся, але незабаром повернеться. Не мине й місяця, як вона відрядить тебе в місто, щоб узяти продукти за талонами, а коли ти принесеш ті продукти, за кухонним столом сидітиме якийсь солдат, чоловік, якого ти ніколи не бачила, але одразу впізнала, бо це його фотографія стоїть у рамці на каміні. Тепер він старший, аніж на тій світлині, і не такий веселий, але одягнутий так само, в однострій кольору хакі, і він усміхається до тебе, і просто тієї миті ти розумієш, що завжди чекала на цього чоловіка.

Лорел перегорнула сторінку, пригладила великим пальцем пластиковий кутик пожовклої захисної плівки. Від часу вона стала ламка.

— Ти виходила заміж у сукні, яку сама й пошила з пари мережаних занавісок, які бабуся Ніколсон узяла з гостьової кімнати на другому поверсі. А ти молодчина. Ох і нелегко, гадаю, було вмовити бабусю. Ми ж усі знаємо, як вона береже такі речі. Перед тим усю ніч падала злива, і ти переймалася, що на весіллі теж дощитиме. Але було сухо.

Зійшло сонце, небо стало чистим. Усі казали, що це на щастя. Проте ти вирішила перестрахуватися та поставила сажотруса містера Гатча біля церковних сходів — на удачу. Той знетямився від щастя, бо на ті гроші, що йому дав тато, старшому синові купили нові черевики.

Останнім часом не було зрозуміло, чи мати її слухає, хоча симпатичніша з медсестер казала, що інакше не може й бути. Бувало, якщо, гортаючи альбом, Лорел дозволяла собі якусь вигадку — нічого такого, просто трохи відходила від головної сюжетної лінії, — мати не протестувала. Айріс цього не схвалювала, казала, що для матері історія її життя чимало означає, але лікар тільки плечима знизав, коли йому розповіли про ці вільнощі: мовляв, треба щось казати, а правдивість слів не має значення. Потім лікар обернувся до Лорел, підморгнув і сказав:

— Від вас, міс Ніколсон, чомусь і не чекаєш почути саму тільки правду.

І хоча він явно став на її бік, Лорел ця змова була огидна. Вона навіть подумала про те, щоб розповісти йому про відмінність між грою на сцені та брехнею в реальному житті, навчити цього нахабного лікаря із занадто чорним волоссям і надміру білосніжними зубами, що правда завжди важлива, та вирішила не вступати у філософський диспут із чоловіком, який носить у кишені сорочки ручку у вигляді ключки для гольфу.

На наступній сторінці, як завжди, вона побачила кілька світлин з перших років свого життя. Заходилася розповідати, як по писаному: ось маленька Лорел спить у колисці, на стінах і стелі — зірки та феї, от вона суворо позирає з маминих колін, ось уже трохи підросла, плескається в морі біля самого берега.

Тут на зміну анекдотам прийшли спогади. Вона перегорнула сторінку, поринаючи в галас і сміх своїх сестер. Назавжди зберігся в пам’яті їхній прихід у цей світ. Вони з’явилися одна за одною, і ось вони борсаються у високій траві, махають руками з халабуди на дереві, вишикувалися перед сільським будинком — він називався «Зелена лука», їхній дім, — з гладко зачесаним волоссям, ретельно вимиті, у старанно заштопаному одязі (ніхто вже й не пам’ятає, куди вони зібралися).

Після народження сестер Лорел уже не снилися кошмари чи радше снились, але не такі. Не стало ні зомбі, ні монстрів, ані незнайомих чоловіків, які вдень ховалися в шафі. Натомість їй снилося, що на неї насувається величезна хвиля, або кінець світу, або чергова війна, і лише вона може захистити молодших. Серед усього, що казала їй у дитинстві мати, найглибше врізалися в пам’ять слова: «Бережи своїх сестер. Ти найстарша, тож не забувай про них».

Лорел тоді не подумала, що, можливо, матір так говорить через жаль за молодшим братом, якого вбило бомбою в Другу світову. Діти бувають егоцентричними, особливо щасливі. А діти Ніколсонів були щасливіші за більшість.

— А це ми на Великдень. Ось Дафна в стільчику для годування. Отже, це було 1956-го. Так, усе правильно. Он, бачиш, у Роуз рука в гіпсі, цього разу ліва. Айріс дуркує, ось вона усміхається на задньому плані, та всміхатись їй лишилося недовго. Пам’ятаєш? Вона того дня здійснила набіг на холодильник і висмоктала достоту все м’ясо з крабових клешень, що тато перед тим привіз із риболовлі.

Це був єдиний раз, коли Лорел бачила гнів батька. Він саме прокинувся після денного сну, такий засмаглий, і вже розмріявся, як ласуватиме солодким крабовим м’ясом, та в холодильнику на нього чекали самі лише порожні клешні. Вона досі пам’ятала, як Айріс сховалася тоді за диваном, бо це було єдине місце, де батько не міг її дістати, хоч як він не погрожував її висікти (погроза даремна, але від того не менш лячна), і ні за що не погоджувалася вийти. Ще й молила принести їй книжку про Пеппі Довгупанчоху. Від цих спогадів на Лорел нахлинула ніжність. Вона вже й забула, яка Айріс кумедна, коли ні на кого не ображається, а це буває нечасто.

З альбому щось випало. Лорел нахилилася. Цю фотографію вона ніколи до того не бачила. То була старомодна чорно-біла світлина в білій рамці, на якій трималися за руки дві молоді жінки. Вони ніби сміялися з неї. Кімната була оздоблена прапорцями, а з невидимого вікна лилося сонячне сяйво. Лорел перегорнула знімок, шукаючи підпис, та на зворотному боці не було нічого, окрім дати — травень 1941 року. Дивно... Лорел знала сімейний альбом як свої п’ять пальців. Ця світлина, ці люди — вони не звідти. Відчинилися двері, і зайшла Роуз, дзенькаючи чашками, які вона несла на блюдечках.

Лорел показала їй фотографію.

— Ти це бачила, Розі?

Роуз поставила одну з чашок на тумбочку, примружила очі, роздивляючись світлину, і усміхнулася.

— Так, кілька місяців тому натрапила на неї на фермі. Я подумала, що ти знайдеш їй місце в альбомі. Мама тут дуже гарна, правда? Так приємно дізнатися про неї щось нове, а надто тепер.

Лорел знову поглянула на фото. В обох жінок локони на косий проділ, спідниці по коліна, в одної в руці цигарка.

Звісно, це мати. Тільки макіяж інший. Вона сама інакша.

— Навіть дивно, — озвалася Роуз. — Я її такою навіть не уявляла.

— Якою — такою?

— Молодою чи що. Усміхненою, у компанії подружки.

— Хіба? А чому?

Насправді Лорел могла сказати те саме. Для неї, як і для них усіх, материна історія почалася, коли вона прочитала в газеті бабусине оголошення, за яким улаштувалася в пансіонат покоївкою. Про все, що було доти, вони мали хіба що загальне уявлення: знали, що мати народилась і виросла в Ковентрі, до Лондона переїхала напередодні війни, а її родина загинула під час бомбардувань. Лорел також знала, що мати тяжко переживала загибель рідних. Дороті Ніколсон постійно нагадувала дітям, що сім’я — це все. Під таким гаслом минуло їхнє дитинство. Свого часу, коли в Лорел у перехідному віці видався особливо тяжкий період, мати взяла її за руки й заговорила якимось незвичайно суворим тоном: «Не повторюй моїх помилок, Лорел. Тобі треба зрозуміти, що справді має значення, доки ще не пізно. І хоча рідні тебе іноді виводять, ти й сама не уявляєш, які вони тобі дорогі».

Однак Дороті ніколи не ділилася з дітьми подробицями свого життя до знайомства зі Стівеном Ніколсоном, а їм не спадало на думку спитати. «Це й не дивно», — подумала Лорел. Їй було трохи ніяково. Дітям минуле батьків не потрібне, а будь-які натяки на існування «до» викликають подив, навіть бентежать. А тепер, дивлячись на портрет незнайомки з воєнних часів, Лорел гостро відчула, як мало знає про матір.

Іще на початку її акторської кар’єри один відомий режисер якось глипнув у сценарій, поправив на носі окуляри з грубезними лінзами й виніс присуд: «Не та в неї зовнішність, щоб грати головні ролі». Ці слова завдали Лорел чимало болю, вона довго лила сльози, а згодом почала годинами позувати перед дзеркалом, намагаючись побачити себе збоку. Потім у п’яному куражі обрізала волосся. І це таки стало переломним моментом. Відтоді вона грала характерні ролі. Той режисер узяв Лорел сестрою головної героїні, і цей образ приніс їй перші схвальні відгуки. Люди захоплювалися її вмінням вибудовувати характери персонажів, здатністю з головою поринати в іншу людину, ніби ховаючись у її шкірі. Насправді це не було складно, адже Лорел не лінувалася проникати в таємниці своїх героїв. Лорел добре тямила у таємницях. А ще вона вміла бачити людей, як вони є, попри всі білі плями в їхній біографії.

— Розумієш, ми її ніколи не бачили такою молодою! — Роуз усілася на підлокітнику крісла, у якому сиділа Лорел, та вхопила світлину. Аромат лаванди став іще виразнішим.

— Справді? — Лорел потягнулася за цигарками, аж раптом згадала, що перебуває в лікарні, тож натомість узялася за чашку. — Гадаю, ти маєш рацію.

У материному минулому білих плям було безліч. То чому це раніше її не турбувало? Вона знову поглянула на світлину. Здавалося, ті дві дівчини сміються з її необізнаності.

— Нагадай, де ти її знайшла, Розі? — спитала Лорел якомога спокійніше.

— У книжці.

— У книжці?

— Так, з п’єсою «Пітер Пен».

— Хіба мама грала в якійсь п’єсі?

Мати завжди любила перевдягання, акторську гру, проте Лорел не пригадувала, щоб вона брала участь у справжній виставі.

— Достоту не знаю. Книжку їй хтось подарував. Вона з підписом, знаєш, як вона нас учила в дитинстві?

— І що там написано?

— «Дороті», — Роуз склала руки в замок, намагаючись пригадати. — «Справжній друг — як промінь світла в темряві. Вів’єн».

Вів’єн. Він цього імені з Лорел ніби щось трапилося. Її кидало то в жар, то в холод, у скронях стугоніла кров. Паморочилося в голові, і перед очима проминали один за одним знайомі кадри: лезо ножа виблискує на сонці, материне перелякане обличчя, розтріпана червона стрічка. Старі спогади, спогади потворні, раптом пробуджені ім’ям незнайомої жінки.

— Вів’єн, — вирвалось у неї. — Хто така Вів’єн?

Роуз глянула здивовано, та сказати нічого не встигла: у двері, розмахуючи штрафним талоном за паркування в неналежному місці, влетіла Айріс. Її обурення враз привернуло увагу сестер, отож ніхто з них не помітив, як раптом ковтнула повітря Дороті, як скривилася, ніби від болю, почувши ім’я Вів’єн. Коли три сестри Ніколсон зійшлися коло материного ліжка, Дороті, здавалося, мирно спала, і, дивлячись на її риси, ніхто б не подумав, що вона вже залишила й цю лікарню, і своє змучене тіло, і дорослих уже доньок та попливла крізь час у темну ніч 1941 року.

3 Відзнака Британської академії телебачення та кіномистецтва.

3

Лондон, травень 1941 року

Дороті Смітем збігла сходами. Уже натягуючи пальто, вона побажала гарних снів місис Вайт, причому хазяйка поглянула на неї з-під товстих окулярів і вже була ладна вибухнути черговою тирадою щодо дивака-сусіда, однак Доллі не стала зупинятися, тільки глипнула в дзеркало в передпокої, пощипала щічки для рум’янця. Цілком задоволена побаченим, відчинила двері та вискочила в нічну темряву. Вона поспішала, тому сьогодні було не до сторожа. Джиммі, певно, уже в ресторані — запізнюватися не можна. Їм стільки всього треба обговорити: що взяти із собою, як проведуть час уже на місці, куди потім…

Доллі просунула руку у внутрішню кишеню пальта, намацуючи різьблену фігурку, і розпливлася в усмішці. Цю статуетку вона помітила у вітрині ломбарду кілька днів тому. Так, дрібничка, але вона нагадувала про нього. Тепер, коли Лондон гине просто на очах, час заявити про себе. Доллі не могла дочекатися тієї миті, коли зможе її віддати. Вона так і бачила його обличчя, як він усміхнеться, пригорне її та скаже (він завжди це казав), як сильно її кохає.

Може, дерев’яний містер Панч — не вельми розкішний дарунок, але ж він такий гарний. До того ж Джиммі завжди любив море. Вони обоє його любили.

— Перепрошую?!

Жіночий голос застав її зненацька.

— Так? — ледве видушила із себе Доллі.

Певно, жінка помітила, коли крізь відчинені двері на якусь мить зблиснуло світло.

— Будь ласка, чи могли б ви мені допомогти? Я шукаю номер двадцять чотири.

Забувши, що вікна в будинку скрізь позавішували через бомбардування та співбесідниця її не бачить, Доллі показала собі за спину.

— Вам щастить, адже це тут. Боюся, наразі вільних номерів немає, але скоро мають з’явитися.

Наприклад, її номер (якщо це можна так назвати). Вона поклала до рота цигарку, запалила сірник.

— Доллі?

Тут Доллі примружила очі, вдивляючись у пітьму. Власниця голосу поквапно наближалася до неї, вона ніби шкірою відчула якесь заворушення, а тоді та жінка, коли була вже близько, промовила:

— То це ти, дякувати Богові. Це я, Доллі. Це…

— Вів’єн? — вона раптом упізнала її голос, такий знайомий, але чомусь не такий, як завжди.

— Я думала, що ми розминулися, що я спізнилася.

— Куди спізнилася? — Доллі була спантеличена: вони не мали сьогодні зустрітися. — Що сталося?

— Нічого… — Раптом Вів’єн розсміялась, і від того бентежного, ніби металевого звуку по спині Доллі забігали мурашки. — Тобто… Це все.

— Ти що, п’яна?

Вона ніколи не бачила Вів’єн такою. З неї ніби зняли позолоту — куди тільки поділася та елегантність і бездоганна витримка!

Проте нічого не встигла сказати. Тієї самої миті від стіни відокремився сусідський кіт і кинувся на клітку, у якій місис Вайт тримала кроликів. Вів’єн аж підстрибнула. Відтак прошепотіла:

— Треба поговорити. Негайно.

Замість відповісти, Доллі глибоко затягнулася. Зазвичай вона була рада посидіти вдвох та потеревенити, але не тепер, не сьогодні. Їй кортіло піти.

— Не можу, — проговорила. — Я саме…

— Доллі, будь ласка. Це важливо.

Доллі просунула руку в кишеню, покрутила дерев’яну фігурку. Джиммі, мабуть, уже на місці, думає, де вона є, поглядає на двері щоразу, як хтось заходить: чи це не Доллі. Дуже прикро, що йому доводиться чекати, до того ж тепер. Однак є Вів’єн, яка стоїть на порозі, така серйозна, знервована, озирається на неї через плече, просить поговорити, каже, що це дуже важливо… Доллі зітхнула: нічого не вдієш. Вона не може залишити Вів’єн саму в такому стані.

Вона подумала, що Джиммі все зрозуміє, що він і сам, хай як дивно, уже прив’язався до Вів’єн. А тоді ухвалила доленосне рішення.

— Гаразд, — промовила вона, загасивши цигарку та обережно беручи Вів’єн під тоненький лікоть. — Ходімо всередину.

Доки вони підіймалися сходами, Доллі спало на думку, що вона, може, прийшла вибачитися. Не було інших пояснень її збудженню, тому що жінка собою не володіла. Проте Вів’єн з її грошима і статусом не надто схильна перепрошувати. Доллі стало мулько.

У цьому не було потреби, принаймні для неї той прикрий інцидент давно залишився в минулому. Краще про нього ніколи й не згадувати.

Доллі провела Вів’єн до своєї кімнати, яка розташовувалася в кінці коридора. Натиснула вимикач, і в тьмяному світлі голої, без абажура, лампи постало одиноке ліжко, а також невелика шафа, потрісканий рукомийник із краном, з якого постійно крапала вода. Раптом вона побачила свою кімнату очима Вів’єн, і їй стало незручно. Яка ж це вбога оселя порівняно з розкішним будинком на Кемпден-ґроув, де є кришталеві люстри та покривала зі шкури зебри.

Доллі зняла своє стареньке пальто й повісила на гачку, прибитому за дверима.

— Вибач, тут така задуха, — вона сказала це навмисно легковажним тоном. — Вікон, на жаль, немає. З позиції світломаскування це навіть добре, а от для вентиляції — не дуже.

Хотілося розрядити атмосферу, підбадьорити бодай саму себе, та це не спрацювало. Доллі тільки й могла думати, що позаду неї стоїть, не знаючи, де присісти, Вів’єн… Ой леле…

— Стільця, боюся, також немає.

Уже не один тиждень вона збиралася його таки придбати, але часи видалися нелегкі, крім того, вони з Джиммі домовилися берегти кожен пенні, тому краще було якось обійтися без стільця.

Утім, Доллі враз забула про вади свого інтер’єру, коли обернулася та побачила обличчя Вів’єн.

— Господи, — проговорила вона, не зводячи очей із садна на щоці подруги. — Що з тобою сталося?

— Та байдуже, — відмахнулася Вів’єн, походжаючи сюди-туди. — Ударилась об ліхтар. Я постійно кудись кваплюся.

Вів’єн не збрехала, адже ходила вона дуже прудко. Така в неї була примха, і Доллі це навіть подобалося: вона не могла стримати усмішку, коли бачила, як ця витончена, гарно вдягнена жінка мчить кудись, немовби дівча. Та сьогодні все було якесь не таке, як завжди. Убрання Вів’єн було невдале, на панчосі стрілка, волосся скуйовджене…

— Отут, — сказала Доллі й підвела подругу до ліжка, радіючи, що вранці старанно його застелила. — Сідай.

Заревіла сирена — повітряна тривога. Доллі чортихнулася собі під ніс. Тільки цього бракувало. Сховище тут — це суцільний кошмар: усі напхаються, як кільки в бляшанку, постіль волога, тхне гнилим, і в місис Вайт вічно істерики; а тут іще Вів’єн у такому стані.

— Не звертай уваги, — сказала Вів’єн, певно, здогадавшись, про що вона думає. Вона раптом заговорила по-хазяйськи, як людина, яка звикла віддавати накази. — Побудь зі мною. Це важливіше.

Важливіше, ніж сховище? У Доллі впало серце.

— Це через гроші? — видушила вона. — Вони тобі потрібні?

— Ні-ні, забудь про гроші.

Від сирени в Доллі заклало вуха, усередині здіймалася якась тривога, що ніяк не хотіла влягтися. Вона й сама не второпала, чому, але точно знала, що боїться. Залишатися тут не хотілося, навіть із Вів’єн. Краще б бігти зараз темними вулицями туди, де на неї чекає Джиммі.

— Ми з Джиммі…

Вів’єн урвала її:

— Так, — промовила вона, ніби щось пригадавши. — Так, Джиммі.

Доллі похитала головою, вона була спантеличена. До чого тут Джиммі? Це якась нісенітниця. Може, варто взяти Вів’єн із собою. Доки всі сидітимуть у сховищах, можна й добігти. Мерщій до Джиммі, він розбереться.

— Джиммі, — повторила Вів’єн дуже голосно. — Доллі, його немає…

Раптом сирена замовкла, і слово «немає» стало відлунювати у всій кімнаті, ніби відскакуючи від стін. Доллі чекала, що ще скаже Вів’єн, та їй не дали говорити далі. Хтось затарабанив у двері.

— Долл, ти тут? — То була Джудіт, інша мешканка, захекана від бігу сходами. — Ми до Енді[4].

Доллі не відповіла. Ні вона, ні Вів’єн навіть не ворухнулися. Дочекавшись, поки затихнуть у кінці коридора сусідчині кроки, вона квапливо пересіла ближче до жінки, заговорила хутко:

— Ти все переплутала. Я тільки вчора з ним бачилася, ми й сьогодні маємо зустрітися. Вирушаємо разом, без мене він не поїхав би…

Доллі стільки всього могла ще сказати, але не стала. Вів’єн дивилася просто на неї, і було в тому погляді щось таке, від чого її впевненість почала занепадати. Вона намацала в сумці ще одну цигарку, підпалила тремтливими руками.

Тоді Вів’єн заговорила, і коли почулося пихтіння першого бомбардувальника, Доллі спробувала припустити (хоча б на секунду), що та має слушність. Таке важко було навіть уявити, однак її наполегливий тон, те, як вона сьогодні поводиться, та й самі її слова… У Доллі запаморочилася голова, у кімнаті було душно, вона ніяк не могла віддихатися.

Доллі жадібно затягувалась, і до розповіді Вів’єн домішувалися її думки, що змінювали одна одну із шаленою швидкістю. Десь неподалік розірвалася бомба, і вся кімната враз заповнилася свистом. Доллі відчула біль у вухах, волосся стало сторч. Раніше їй подобалося, коли нальоти заставали надворі: це було зовсім не лячно, навіть цікаво. Та тепер вона вже не дурненьке дівча, а ті безжурні дні залишилися в далекому минулому. Вона поглянула на двері, усе сподіваючись, що Вів’єн замовкне. Треба бігти в сховище або до Джиммі, тут немає чого чекати. Їй кортіло бігти, ховатися, зникнути.

У міру того, як Вів’єн, зважаючи на голос, заспокоювалася, Доллі охоплювала паніка. Вона вольовим зусиллям змусила себе прислухатися: там було щось про лист, фотографію, про поганих людей, ніби ті лиходії розшукують Джиммі. Начебто все пішло не так, як треба, це було для нього дуже принизливо, Джиммі не зміг дістатися ресторану, Доллі на нього чекала, а він не прийшов. Тоді стало очевидно, що його й справді немає.

Раптом туман розсіявся, усі уривки злилися в єдине ціле — і Доллі зрозуміла.

— Це моя провина, — сказала вона майже пошепки. — Я… Я не знаю, як... фотографія… Ми ж домовилися, що в цьому більше немає потреби.

Жінка знала, про що йдеться. Це через Вів’єн їхні плани зірвалися. Доллі взяла подругу за плече.

— Цього не мало статись, а тепер Джиммі…

Вів’єн кивала. У неї було таке співчутливе обличчя, хоч картини пиши.

— Вислухай мене, — сказала вона. — Маєш вислухати. Вони знають, де ти живеш, отож прийдуть по тебе.

Доллі не хотіла в це вірити, їй було страшно. По щоках покотилися гарячі сльози.

— Це моя провина, — знову почула вона свій голос. — Я в усьому винна.

— Доллі, будь ласка… — Знову налетіли бомбардувальники, тож Вів’єн, стискаючи руки Доллі у своїх долонях, майже кричала. — Це й моя провина так само. Та це вже не має значення. Вони йдуть сюди. Мабуть, уже в дорозі. Тому я і прийшла.

— Але я…

— Маєш їхати до Лондона просто зараз, повертатися тобі не можна. Вони тебе не облишать. Ніколи…

Надворі пролунав вибух, і вся будівля здригнулася, захиталася. Бомби падали все ближче, і, хоча вікон у кімнаті не було, її раптом усю залило зловісним світлом — куди там тій тьмяній лампочці.

— У тебе є якісь родичі, у кого можна пожити? — наполягала Вів’єн.

Доллі похитала головою, хоча рідні постали перед очима: мати й батько, бідолаха-братик, — усе, як було колись, іще до того. Просвистіла бомба, відгукнулися із землі гармати.

— А друзі? — вигукувала Вів’єн, намагаючись перекричати вибух.

Доллі знову похитала головою. У неї нікого не залишилося, жодної душі, на яку можна було б покластися, окрім Вів’єн і Джинні.

— Тобі взагалі є куди йти?

Знову бомба, цього разу так званий «хлібний кошик», судячи зі звуку. Слів подруги годі було розібрати, та Доллі прочитала по губах:

— Міркуй, Доллі. Треба думати.

Вона заплющила очі. Пахнуло пожежею. Певно, десь розірвався снаряд із запальною сумішшю, і тепер офіцери бігають там з портативними насосами, намагаючись загасити полум’я. Було чути чийсь несамовитий вереск, але Доллі тільки щільніше стулила повіки та спробувала зосередитися. Думки розпадалися на безліч уламків, вона ніби блукала якимось темним лабіринтом. В очах потемніло, земля попливла під ногами, повітря загусло так, що не вдихнути.

— Доллі?

І знову літаки. Тепер приєдналися винищувачі. Доллі уявила, що стоїть на даху будинку на Кемпден-ґроув, спостерігаючи, як вони прошивають небо, дивиться на зелені вогні, на заграви вдалині. Колись це було так цікаво.

Їй згадалася ніч, яку вони з Джиммі провели в клубі «400», як вони сміялись і танцювали, як удвох ішли додому під бомбами. Чого б вона тільки не віддала, аби знову лежати з ним поруч, шепотітися в темряві під звуки вибухів, будувати плани на майбутнє, мріяти, як у них буде хатинка в селі й діти, як вони переїдуть до моря. Море…

— Я хотіла влаштуватися на роботу, — раптом підвівши голову, проговорила Доллі, — кілька тижнів тому. Джиммі знайшов вакансію.

Лист від пані Ніколсон з пансіонату «Морська блакить» лежав на тумбочці біля ліжка. Доллі вхопила його й тремтливою рукою простягнула Вів’єн.

— Так, — подруга пробігла пропозицію очима. — Чудово. Туди й поїдеш.

— Я сама не хочу. Ми…

— Доллі…

— Ми мали їхати вдвох. Так не мало бути. Він не хотів їхати без мене.

У неї з очей потекли сльози. Вів’єн посунулася ближче, але цієї миті Доллі подалася назустріч, і вони болюче зіштовхнулися.

Вів’єн не перепросила. Мала серйозний вигляд. Їй також було ніяково, це було помітно, та вона відкинула свої страхи, ніби старша сестра, заговорила суворо й лагідно водночас. Саме такий голос Доллі прагнула почути.

— Дороті Смітем, — сказала вона, — ти маєш поїхати з Лондона, і негайно.

— Не знаю. Я, либонь, не зможу.

— Зможеш, я впевнена. Ти борець.

— Але Джиммі… — Знову зі свистом упала й розірвалася бомба. У Доллі вирвався переляканий крик.

— Годі! — Вів’єн узяла її за підборіддя, міцно, але цього разу зовсім не боляче. Подивилася дуже лагідно. — Я знаю, ти любиш Джиммі, та й він тебе кохає. Я вже знаю. Проте ти маєш мене послухати.

Було щось заспокійливе в її погляді, і Доллі раптом забула про літак, що з ревом летів до землі, про скрекотання гармат, вона вже не думала про будинки й людей, які цієї миті перетворювалися на суцільне місиво уламків.

Подруги притиснулись одна до одної, Доллі уважно слухала:

— Піди сьогодні на вокзал і купи собі квиток. Маєш… — Раптом неподалік упала бомба, і від того галасу Вів’єн здригнулась, але швидко схаменулася. — Маєш сісти в потяг і їхати до кінцевої зупинки. Назад не озирайся. Улаштуєшся на ту роботу, потім знову переїдеш. Щасти тобі.

Щастя… Про це вони й говорили з Джиммі. Про майбутнє, будиночок у селі, про дитячий сміх і курей… Доллі заплакала.

— Тобі треба їхати, — промовила Вів’єн. Вона й сама тепер плакала, бо знала, що сумуватиме за Доллі, вони обидві сумуватимуть. — Тобі дають другий шанс, Доллі, тож не нехтуй його. Після того, що тобі випало пережити, після всіх утрат…

Було зрозуміло: хай як це важко, а Вів’єн має слушність — треба їхати. Хотілося закричати, скрутитися калачиком і ридати, при цьому оплакувати все втрачене, своє життя, розбиті надії, та Доллі знала, що так не вчинить. Просто не зможе.

Доллі — борець. Так сказала Вів’єн, а кому, як не їй, про це судити, адже вона й сама залишила позаду нещасливу юність, щоб збудувати для себе нове життя. Вийде й у Доллі. Вона стільки витримала, однак їй є заради чого жити, принаймні буде. Настав час показати хоробрість, зараз це потрібно, як ніколи. Так, їй соромно за свої вчинки, а грандіозні ідеї виявилися дурнуватими дівочими мріями, які розсипались у неї в руках, наче попіл. Утім, кожна людина заслуговує на другий шанс, кожна людина варта пробачення, навіть вона, як казала Вів’єн.

— Я поїду, — озвалася Доллі. Пролунала ціла черга вибухів. — Я поїду туди.

Лампочка замерехтіла, та не згасла, тільки захиталася на дроті, і по стінах забігала тінь. Доллі полізла по невеличку валізу. Вона не звертала уваги ні на галас, ані на дим пожеж, що сочився знадвору, виїдаючи очі.

Брати треба лише необхідне. У неї ніколи не було купи речей. Лиш одне хотілося б забрати із собою, але не можна. Усвідомивши, що Вів’єн із собою не візьмеш, Доллі завагалася. Їй спали на думку рядки, написані подругою на форзаці «Пітера Пена»: «Справжній друг — як промінь світла в темряві», — і знову підступили сльози.

Проте вибору не зосталося — треба було їхати. На неї чекало майбутнє, другий шанс, нове життя. Слід тільки скористатися з нагоди й ніколи не озиратися. Поїхати до моря, як вони й хотіли, і почати все наново.

Гуркіт літаків, вибухи бомб та залпи зенітної артилерії майже не досягали її слуху. З кожним розривом земля під ногами дрижала, а зі стелі осипався тиньк. Торохтів ланцюжок на дверях, але Доллі нічого не помічала. Валіза спакована, тож можна вирушати.

Вона підвелася, глянула на Вів’єн — і враз уся рішучість де й ділася.

— А як же ти? — вимовила Доллі, на якусь мить повіривши, що Вів’єн і справді з нею поїде. Це здавалося єдиним можливим варіантом, адже кожна відіграла свою роль, і якби вони не зустрілися, нічого б не сталося. Звісно, це безглуздя, бо Вів’єн другий шанс не потрібен. У неї і без того є все, чого тільки можна хотіти. Гарний будинок, достаток, усе своє, крім того, ще й неабияка врода…

І дійсно, Вів’єн простягла Доллі лист від хазяйки пансіонату та всміхнулася крізь сльози (на прощання). У глибині душі обидві знали, що більше не побачаться.

— За мене не хвилюйся, — сказала Вів’єн. Над ними саме пролітав з ревом бомбардувальник. — У мене все буде гаразд. Я їду додому.

Доллі стиснула в руках лист і, кивнувши наостанок, вирушила назустріч новому життю, не маючи жодного уявлення про те, що чекає на неї в майбутньому, однак сповнена рішучості.

4 Так називали під час Другої світової війни бомбосховища.

4

Суффолк, 2011 рік

З лікарні їхали в автівці Айріс. Лорел, хоч і могла на правах старшої претендувати на місце попереду, умостилася на задньому сидінні, що було в собачій шерсті. Окрім віку, її становище ускладнювала слава: крий Боже, подумають, що вона гне кирпу. Усе одно позаду їй більше подобається. Тут вона вільна не брати участі в розмові, тож можна побути наодинці зі своїми думками.

Дощ ущух, надворі було сонячно. Лорел так і поривалася спитати про Вів’єн: вона точно колись чула це ім’я, до того ж була впевнена, що це якось пов’язано з тим страшним днем 1961 року. Проте вона стрималась. Якщо Айріс увійде в азарт, її ніщо не зупинить, а Лорел не була готова до нескінченних допитів. Доки сестри спереду обговорювали всілякі дрібниці, вона роздивлялася навколишні поля. Вікна були зачинені, але жінці здавалося, ніби вона чує запах щойно скошеної трави та крики галки. Пейзаж дитинства завжди найяскравіший. Хоч де людина виросла, ті краєвиди, ті звуки відображаються в пам’яті зовсім не так, як побачене згодом. Вони неминуче стають частиною особистості.

Наче й не було тих п’ятдесяти років. Лорел побачила себе збоку: ось вона мчить повз живопліт на зеленому велосипеді, який підтримує за кермо одна із сестер. Засмаглі ноги з білявим пушком, збиті коліна. Давно це було. Можливо, учора.

— Це для телебачення?

Лорел підвела очі. У дзеркалі заднього огляду побачила Айріс, яка дивилася просто на неї.

— Перепрошую, що?

— Оце інтерв’ю, через яке в тебе ні на що немає часу.

— Ось ти про що. Насправді інтерв’ю буде не одне. Іще в понеділок зніматимемо серію.

— Так, Роуз казала, що ти невдовзі повертаєшся до Лондона. То це для телебачення?

Лорел ствердно гмикнула.

— Таке собі інтерв’ю-біографія десь на годину. Там й інші люди говоритимуть: режисери, актори, з якими ми працювали. Потім це все змонтують, поставлять старі фото, щось із дитинства…

— Чуєш, Роуз? — уїдливо промовила Айріс. — Щось із дитинства. — Вона навіть підвелася трохи на сидінні, щоб Лорел мала змогу побачити в дзеркалі її гримасу. — Буду тобі дуже вдячна, якщо ти триматимеш подалі від чужих очей ті світлини, де я не дуже одягнена.

— Шкода, — озвалася Лорел, скидаючи з чорних брюк білу шерстинку. — Це найкраще, що в мене є. Про що тоді я маю розповідати?

— Без сумніву, ти перед камерою не розгубишся.

Лорел ледве стримала усмішку. Приємно інколи як слід позадиратись, особливо коли до тебе всі ставляться з таким благоговінням.

Тільки Роуз, яка завжди вирізнялася миролюбною вдачею, почувалася ніяково.

— Дивіться, дивіться, — вона замахала руками, вказуючи на пустир на окраїні міста. — Тут буде новий супермаркет. Уявляєте? Можна подумати, тих трьох, що вже є, не досить!

— Це ж треба!

Побачивши, що Айріс перемкнула увагу, Лорел відкинулася на сидінні, знову втупившись у вікно. Вони проїхали крізь усе місто. Тут Гай-стрит перетворювалася на звичайний сільський манівець. Лорел знала кожний поворот, вона із заплющеними очима могла б сказати, де вони їдуть.

Бесіда на передньому сидінні поволі стихла. Дорога звузилася, дерева тут росли щільніше. Нарешті, блимнувши поворотною фарою, Айріс звернула на стежку з дороговказом, на якому значилося: «Зелена лука».

Будинок стояв там, де й завжди, — на верхівці пагорба. Так, що видно було всю луку. Зрештою, цілком природно, що домівки залишаються там, де їх змурували. Айріс припаркувалася на рівній ділянці, де колись доживав свої дні татів «морріс майнор», доки мати не погодилася нарешті його продати.

— Щось піддашшя геть прогнило, — сказала вона.

— Будинок ніби сумний став, правда? — погодилася Роуз. — Ходімо, покажу, де ще протікає.

Лорел зачинила машину, та, замість піти слідом за сестрами, поклала руки в кишені й так і залишилася стояти, роздивляючись потріскані димарі, садочок і решту. Он сволок, на який вони закидали мотузку, коли треба було спустити Дафну вниз, посадовивши в кошику, і балкон, на якому повісили колись старі штори зі спальні (вийшла арка, як у театрі), а ось мансарда, де Лорел училася курити.

Їй раптом спало на думку, що будинок її не забув. Романтиком Лорел ніколи не була, та цієї миті вона не сумнівалася, що ця купа дощок і цегли здатна пам’ятати. Дім спостерігав за нею, і вона це відчувала. Дивився всіма вікнами, ніби міст у часі, на якому ця літня жінка в дизайнерському костюмі має зустрітися з дівчиною, яка мріяла колись над фотографіями Джеймса Діна. Цікаво, що він про неї думає?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.