Натеніелу

[1]

1 Повернення додому, одне з ключових понять класичної грецької культури, звідси «ностальгія» (гр.). (Тут і далі прим. ред.)

Роздiл перший

Коли я народилася, ще не існувало наймення того, чим я була. Мене називали німфою, гадаючи, що буду така сама, як мати, і тітки, і тисячі братів та сестер. Найменші з менших богинь, ми знали про свою скромну силу й про те, що навряд чи забезпечимо нею свою вічність. Ми розмовляли з рибами й ростили квіти, випестували краплі дощу в хмарах і морську сіль у хвилях. Оте слово німфа було насправді мірою і знаменням нашого майбуття. У нашій мові воно означає не тільки богиню, а й наречену.

Моя мати була однією з них — наядою, покровителькою джерел і струмків. Вона впала батькові в око, коли той прийшов у палац відвідати її батька Океана. Тоді Геліос й Океан часто гостювали один в одного. Вони були братами в перших і одного віку, хоча на вигляд було не так. Мій батько сяяв ясно, мовби щойно викувана бронза, тоді як Океан народився з набряклими очима й білою бородою аж до колін. Обидва були титанами й воліли товариства один одного, а не тих писклявих богів з Олімпу, які не бачили творення світу.

Палац Океана — справжнє диво, глибоко занурене в земну товщу, високі палати якого вкрито позолотою. Ноги богів століттями вигладжували тамтешню кам’яну підлогу. У кожному покої вчувалося тихе шумотіння Океанової річки — джерела всіх земних прісних вод, такої темної, що годі розрізнити, де вона закінчується й починається кам’яне русло. На її берегах виростали трави й м’які бліді квіти, а також незліченні діти Океана: наяди, німфи й річкові боги. Лискучі, наче видри, вони, сміючись, пускали колом золоті кубки й борюкалися, бавлячись у любовні ігри. І посеред них, перевершуючи всіх красою, сиділа моя мати.

Вона мала тепло-брунатне волосся, і кожне його пасмо було таке блискуче, наче світилося зсередини. Мама відчула позирки мого батька, гарячі, немов спалахи багаття. Я бачу, як розправляє вона своє вбрання, щоб воно ледь прикривало плечі, і як занурює блискучі пальці у воду. Я бачила тисячі таких її хитрощів багато разів. Батько завжди реагував на них. Він вірив, що природний лад світу існує для його втіхи.

— Хто це? — запитав він Океана.

В Океана вже було чимало золотооких онуків від мого батька, і він радий був мати ще.

— Моя донька Перса. Вона твоя, якщо ти хочеш її.

Наступного дня батько знайшов Персу поблизу її джерела у вишньому світі. То було прегарне місце під густим гіллям дубів, заросле важкоголовими нарцисами. Там не було бруду, слизьких жаб, а лише чисте кругле каміння, крізь яке проростала трава. Навіть мій батько, байдужий до вишуканих підступів німф, замилувався ним.

Моя мати знала, що він іде. Вона була тендітна, але хитра, а її розум — наче гострозубий вугор. Вона знала, котра дорога виводить до влади таких, як вона, і на тій дорозі не було ані байстрят, ані прибережних любовних ігрищ. Коли він постав перед нею, зодягнутий у всю свою славу, вона зареготала до нього:

— Лягти з тобою? З якого дива?

Звісно, мій батько міг узяти що хотів. Але Геліос тішив себе думкою, що всі жінки охоче йдуть до його ложа — і рабині, і богоподібні. Його вівтарі курилися доказами того — димом пожертв пузатих матерів і веселеньких байстрят.

— Або заміжжя, — мовила вона до нього, — або нічого. І якщо заміжжя, то знай: у полі можеш гуляти з усіма дівчатами, з якими лише захочеш, але жодної не приведеш додому, бо тільки я пануватиму у твоїх палатах.

Умови, обмеження. Це було дивиною для мого батька, а богам ніщо так не любе, як новина.

— Нехай, — відказав він і скріпив їхню угоду, подарувавши їй намисто з найрідкіснішого бурштину — творіння своїх рук.

Згодом, коли народилася я, він дав їй ще один разок намиста й ще по одному за всіх моїх трьох братів та сестер. Я не знаю, що тішило її більше: осяйні намиста чи заздрість сестер. Гадаю, вона збирала б їх цілу вічність, доки вони не повисли б на її шиї, мов ярмо на волу, якби великі боги не спинили її. Тоді вони вже розвідали, хто такі ми всі четверо.

— Ти можеш мати ще дітей, — звістили вони їй, — але не з ним.

Та інші чоловіки не дарували їй бурштинових намист. То був єдиний раз, коли я бачила її плач.

Коли я народилася, моя тітка — не буду обтяжувати вас її ім’ям, бо в моїй розповіді повно тіток, — умила й сповила мене. Друга причепурила матір, знову підвівши червоним її уста, розчесавши волосся гребенями зі слонової кості. Третя пішла до дверей і впустила мого батька.

— Дівчинка, — сказала йому мати, зморщивши носа.

Але мій батько радий був і донькам — лагідним на вдачу й золотавим, наче перше чавлення олив. Люди й боги дорого платили за нагоду плодитися з їхньої крові, і батькова скарбниця мала таку славу, з якою міг позмагатися хіба що сам володар богів. Він поклав, благословляючи, свою руку мені на голову й промовив:

— Вона знайде собі гідну пару.

— Наскільки гідну? — допитувалася мати.

Її розрадило б те, що мене могли обміняти на щось краще.

Батько міркував, гладячи пасма мого волосся, роздивляючись мої очі й обриси щік.

— Напевне, царевича.

— Царевича? — перепитала мати. — Ти ж не говориш про когось смертного?

Відраза була на її обличчі. Одного разу, ще юною, я запитала, який вигляд у смертних. Батько відповів:

— Вони мають ту саму подобу, що й ми, але й хробак має подобу кита.

Мати висловилася простіше: «Дикі мішки гнилого м’яса».

— Вона, напевно, вийде за сина Зевса, — наполягала мати.

Мати вже уявляла собі, як сидітиме на олімпійських учтах праворуч від цариці Гери.

— Ні. Її волосся смугасте, наче в рисі. І підборіддя. Занадто гостре, щоб бути гарним.

Мати й не думала сперечатися. Як і всі, вона чула історії про те, яким нестримним може бути гнів Геліоса: «Хоч і ясна в нього позолота, не забувай, яким вогнем він палає».

Вона встала. Живіт її зник без сліду, стан підтягнувся знову, щоки запалали свіжим, невинним рум’янцем. Увесь наш рід одужує швидко, але вона була ще спритніша: донька Океана, яка метала дитинчат, як ікру.

— Ходімо, — сказала вона. — Зробімо собі когось кращого.

Я росла швидко. Немовлям пробула години й незчулася, як виросла з дитячого віку. Моя тітка залишилася, сподіваючись догодити моїй матері, і назвала мене Цирцеєю[2] — Соколицею — за мої жовті очі й дивний писклявий плач. Але вона зникла, щойно зрозуміла, що мати звертає на її турботу не більше уваги, ніж на землю під своїми ногами.

— Мамо, — сказала я, — тітка пішла.

Мати не відповіла. Батько вже вирушив на своїй колісниці в небо, і вона заплітала квіти у волосся, готуючись іти потайними водними переходами, щоб долучитися до сестер на трав’янистих берегах. Я могла піти їй услід, але тоді мусила б сидіти в ногах своєї тітки, поки вони пліткуватимуть про речі мені байдужі й незрозумілі. Тому я залишилася.

У палатах мого батька було темно й тихо. Його палац, схований у кам’яній товщі землі, стояв поряд із палацом Океана, і всі його стіни були з вилощеного обсидіану. А чом би й ні? Вони могли бути з усього, що є у світі, — криваво-червоного мармуру з Єгипту чи бальзамового дерева з Аравії, — досить було побажати. Але батьку подобалося, як відбивалося від обсидіану світло, як палахкотіла вогнем його гладенька поверхня, коли він ішов. Звісно, він і гадки не мав, яким чорним усе ставало, коли його не було. Батько ніколи не зміг би уявити світу без себе в ньому.

Тієї пори я могла робити що хотіла: запалити смолоскип і бігти, дивлячись, як наздоганяють мене пасма темряви. Лежати на гладенькій долівці й колупати її пальцями. У ній не було личинок або черв’яків, тоді я й не здогадувалася про них. У тих палатах жили ми самі.

Коли батько повернувся вночі, земля здригнулася, наче кінський тулуб, і поколупана долівка вирівнялася сама. За якусь мить повернулася й мати, пахнучи квітами, і побігла вітати батька, а він дозволив їй повиснути в нього на шиї. Батько випив вина й пішов до свого великого срібного крісла. Я попростувала за ним. Вітаємо вдома, батьку, вітаємо вдома.

П’ючи вино, він грав у шашки. Нікому не дозволено грати з ним. Він переставляв кам’яні кружки, обертав дошку й переставляв їх знову. Мати заговорила медово-солодким голосом:

— Чи не час лягати в ліжко, коханий?

Вона оберталася перед ним, наче на рожні, поволі показуючи звабу свого тіла. Тоді він найчастіше полишав гру, а іноді ні — і я тішилася найбільше, бо мати йшла собі геть, грюкаючи дверима з миррового дерева.

Під ногами в мого батька весь світ ставав золотим. Усе в ньому світилося: його жовта шкіра, іскристі очі, бронзове волосся. Його тіло було гаряче, як жарівниця, і я горнулася до нього так близько, як він дозволяв мені, наче ящірка до полудневих скель. Моя тітка сказала, що деякі з менших богів ледве могли дивитися на нього, але я була його дочка і його кров. Я дивилася на його обличчя так довго, що, коли відвертала погляд, воно далі стояло в мене перед очима, осяваючи стіни й інкрустовані столи, навіть мою шкіру.

— А що станеться, — запитала я, — якщо смертний побачить тебе в усій твоїй славі?

— Він спопеліє за мить.

— А якщо смертний побачить мене?

Батько всміхнувся. Я прислухалася, як рухаються кружальця шашок, до того добре знайомого звуку, коли мармур треться об дерево.

— Смертний вважатиме себе щасливцем.

— Я не спалю його?

— Ніколи.

— Але ж мої очі такі, як і твої.

— Ні, — відповів він. — Дивися. — Його погляд упав на колоду, що лежала біля вогнища. Вона розгорілася, запалала й зрештою впала, спопелівши, на землю. — І це ще найменша з моїх сил. Ти можеш так само?

Цілу ніч я сиділа, утупивши очі в колоду. Я не могла.

Народилася моя сестра, а згодом — брат. Я не можу сказати, скільки насправді минуло часу. Божественні дні плинуть, як вода в зливу, а тоді я ще не опанувала вміння смертних лічити їх. Ви, напевно, подумаєте, що батько повинен би навчити нас, бо хто краще за нього знає про кожен схід сонця. Але навіть він зазвичай називав моїх брата й сестру близнюками. І справді, тієї миті, коли народився мій брат, вони сплелися одне з одним, як норки. Мій батько благословив їх обох однією рукою.

— Ти, — мовив він до моєї сяйливої сестри Пасифаї, — вийдеш заміж за вічного сина Зевса.

Він мовив це пророчим голосом, тим, яким говорив, що неминуче станеться. Мати засяяла, почувши це, і міркувала, у яке вбрання зодягнеться, ідучи на Зевсові учти.

— А ти… — промовив він до брата звичним голосом, лунким і ясним, наче літній ранок. — Усякий син удається в матір.

Мати втішилася, почувши це, і вирішила, що може дати йому ім’я. Вона назвала його Персом на свою честь.

Вони обоє були розумні й швидко второпали, хто є хто. Брат і сестра полюбляли глузувати з мене з-під своїх ручок-лапок:

— Її очі жовті, наче сеча. Голос крикливий, як у сови. Її звуть Соколицею, але мали б називати Козою: така вона потворна.

То були їхні перші спроби вжалити мене, і їхнє жало чимраз ставало гострішим. Я навчилася уникати їх, і невдовзі вони знайшли собі кращі розваги серед недолітніх наяд і річних божків в Океанових палатах. Коли моя мати пішла до сестер, вони попрямували їй услід і запанували над усіма своїми догідливими братиками й сестрицями, які дивилися на них заворожено, як мальки — на щуку.

— Ходи-но сюди, Меліє, — умовляли вони. — Це такий олімпійський звичай — обтинати волосся до самої потилиці. Як ти знайдеш собі чоловіка, якщо ми цього не зробимо?

Коли ж Мелія бачила, що обскубана, наче їжак, сідала й плакала, а вони реготали так, що аж луна йшла печерами.

Я пішла від них. Вибрала тихі батькові покої, намагаючись якнайдовше сидіти біля його ніг. Одного дня — напевно, щоб мене винагородити, — він захотів повезти мене до своєї священної череди корів. То була для мене велика честь, бо я могла сісти в його золоту колісницю й побачити тварин, яким заздрили всі боги, — п’ятдесят сніжно-білих телиць, які тішили батькове око, коли він щодня їздив довкола землі. Я перехилилася з усіяної самоцвітами колісниці, зачаровано дивлячись на землю, що втікала з-під колісниці: багату зелень лісів, зубці гір, широку, безкінечну синь океану. Я шукала смертних, але ми були надто високо, щоб побачити їх.

Стадо паслося на трав’янистому острові Тринакія, і про нього дбали дві мої рідні сестри. Коли ми прибули, вони відразу прибігли до батька і, повиснувши на його шиї, заговорили голосно. З усіх дітей мого батька вони були одні з найпрекрасніших, їхні шкіра й волосся — неначе виливане золото. Лампетія і Фетуса звали їх. Промениста й Осяйна.

— Кого це ти привіз із собою?

— Вона, напевно, котрась із дітей Перси, подивися на її очі.

— Авжеж!

Лампетія — я подумала, що то була Лампетія, — погладила моє волосся.

— Люба, не журися так через свої очі. То дрібниця. Твоя мати дуже вродлива, але вона ніколи не була сильна.

— Мої очі такі, як і ваші, — сказала я.

— Овва! Ні, люба, наші очі ясні, наче вогонь, а волосся — мов сонце на воді.

— Ти мудро робиш, що заплітаєш своє в косу, — рекла Фетуса. — Краще ховати руді пасма. Шкода, що ти не можеш так само вчинити зі своїм голосом.

— Вона могла б замовкнути назавжди. Це було б добре, чи не так, сестро?

— Ще б пак, — посміхнулися вони. — То ми підемо до корів?

Доти я ще ніколи не бачила корів, ніяких узагалі, але це не мало значення: тварини були такі невимовно прекрасні, що їх годі було рівняти з іншими — шкіра чиста, наче пелюстки лілій, а очі лагідні й довговії. Мої сестри вкрили позолотою їхні роги, і, коли вони нахилялися, щипаючи траву, їхні шиї вигиналися, неначе танцівниці. Я бачила, як у надвечірньому світлі мерхло вилискували їхні спини.

— О! — скрикнула я. — Чи можу я торкнутися котроїсь?

— Ні, — заборонив батько.

— Назвати тобі їхні імена? Це Білолиця, та — Ясноока, а ота — Ясочка. Он там Миловида, і Вродливиця, і Золоторога, і Сяйливиця. Он там Ясочка, іще…

— Ти вже назвала Ясочку, — сказала я. — Ти сказала, що ота Ясочка. — Я показала пальцем на корову, яка мирно собі жувала.

Сестри перезирнулися, а тоді подивилися на батька однаковими золотими очима. Та він споглядав корів у своїй глибокодумній славі.

— Ти, напевне, помилилася, — відповіли вони. — Ясочка — це та, яку ми щойно назвали. Та Зірочка, ота Блискітка, а…

Мій батько сказав:

— А це що таке? Струп на Вродливиці?

Сестри заговорили наввипередки:

— Який струп? О, цього не може бути! Так, це ота неслухняна Вродливиця, вона знову поранилася сама. От норовиста, чого ти раниш сама себе!

Я нахилилася, придивляючись. То був невеличкий струп, менший за мій найменший ніготь, але батько однаково насупився.

— Ви залікуєте його до завтра.

Сестри закивали.

— Авжеж, авжеж. Вибач, вибач.

Ми знову ступили на колісницю, і батько взяв посріблені віжки. Мої сестри поцілували на прощання його руки, а тоді коні підстрибнули й понесли нас у небо. Перші сузір’я вже прозирали в тьмяному світлі.

Я пригадала, як одного разу батько сказав мені, що на землі є люди, яких називають астрономами і які вивчають його рух у небі. Їх неабияк шанують серед смертних і запрошують у радники до царів; але іноді мій батько засиджувався в якомусь місці й зводив нанівець усі їхні розрахунки. Тоді тих астрономів волокли до царів, яким вони служили, і карали на смерть як шахраїв. Розповідаючи, мій батько всміхався. Вони заслужили на це, говорив він. Геліос-Сонце не корився жодній волі, крім власної. Ніхто не міг наказувати йому.

— Батьку, — сказала я того дня, — чи ми так спізнилися, що загинуть астрономи?

— Так, — відповів він, трясучи дзенькотливими віжками.

Коні побігли вперед, і світ став розпливатися попід нами, коли нічні тіні піднеслися на краю моря. Я не дивилася. Мої груди стислися, як насухо викручене прання. Я думала про астрономів. Уявляла, як вони принижено згинаються й плазують, мов черв’яки.

«Помилуйте нас, — ридали вони, опустившись на кістляві коліна, — це не ми винні, це спізнилося сонце». — «Сонце ніколи не спізнюється, — відказували царі зі своїх престолів. — Ваші слова — блюзнірство, і тому ви повинні померти!» І падали сокири, розтинаючи благальників надвоє.

— Батьку, — сказала я, — я відчуваю щось дивне.

— Ти голодна, — відказав він. — Час трапези вже минув. Твоїм сестрам має бути соромно за те, що вони затримали нас.

Я добре повечеряла, але те моє відчуття не зникало. Напевне, у мене був дивний вираз обличчя, бо Перс і Пасифая захихотіли у своєму ліжку.

— Ти проковтнула жабу?

— Ні, — сказала я.

Проте вони сміялися ще дужче, тручись одне об одного, оповившись руками й ногами, наче змії, які натирають луску. Мати сказала:

— То як там батькові золоті телиці?

— Прегарні.

Перс засміявся.

— Вона не знає! Чи хтось бачив колись таку дурепу?

— Ніколи, — відказала сестра.

Я не повинна була про це запитувати, але все ще витала у своїх помислах, уявляючи собі розітнуті тіла на мармуровій підлозі.

— Чого я не знаю?

Личко моєї сестри справді було як у норки.

— Що він злягається з ними, ясна річ. Саме так і народжуються нові. Обертається в бика й зачинає телят, а потім варить тих, які старіють. Саме тому всі й думають, що вони безсмертні.

— Неправда.

Вони завищали, показуючи на мої розпашілі щоки. На гамір прийшла мати. Вона любила слухати жартики брата й сестри.

— Ми розповіли Цирцеї про корів, — сказав їй мій брат. — Вона не знала.

Мати тихенько засміялася:

— Дурненька Цирцея.

Такими були тоді мої літа. Я радо сказала б, що весь той час чекала, доки зможу нарешті вирватися на волю, але правда була інша: я просто пливла за течією, вважаючи, що приречена тихо страждати аж до кінця днів.

2 Д.-гр. Кірка.

Роздiл другий

До нас дійшла чутка, що на одного з моїх дядьків чекає кара. Я ніколи не бачила його, але не раз чула його ім’я, яке промовляли пошепки в моїй сім’ї. Прометей. У ті далекі часи, коли людство ще тулилося в печерах, він зневажив волю Зевса й приніс людям дар вогню. З його пломеню повстали всі мистецтва й вигоди цивілізації, які заздрісний Зевс мав намір уберегти від їхніх рук. За такий бунт Прометея заслали в найглибше підземелля світу, доки вигадають йому належне покарання. І тепер Зевс оголосив, що настав той час.

Усі мої дядьки поквапилися до батькового палацу, метляючи бородами й сиплючи страшними словами. То була строката юрба: мешканці річок, які мали м’язи, наче стовбури дерев; просочені ропою морські божки з крабами в бородах; жилаві старигані з тюленевим м’ясом у зубах. Здебільшого вони були не дядьками, а онуками того чи іншого роду. Вони були титанами, як мої батько й дід, а також Прометей, послідками війни богів. Тих, хто не був скалічений чи закутий, приборкали громовиці Зевса.

Колись давно були лише титани — на самому початку світу. Тоді мій дід у перших, Кронос, почув пророцтво, що рідна дитина одного дня скине його з престолу. Коли його жінка Рея народила перше дитя, він вирвав його ще мокре з її рук і проковтнув живцем. Народилося ще четверо дітей, і він поглинув їх усіх точнісінько так, аж доки Рея з відчаю не сповила камінь і не віддала натомість його. Так вона обдурила Кроноса, і після того врятоване немовля, Зевса, потай ростили на горі Дікті. Вирісши, він повстав проти батька, узяв громовицю з неба й запхав батькові в горло отруйні трави. Тоді Кронос виблював братів і сестер, які жили в його животі. Вони перейшли на бік свого брата, назвавши себе олімпійцями на честь високої вершини, де стояли їхні престоли.

Думки старших богів розділилися. Чимало з них стало на бік Кроноса, але мої батько й дід пристали до Зевса. Як говорили одні, це сталося тому, що Геліосу була ненависна гордовита пиха Кроноса; другі шепотіли, що пророчий дар допоміг йому передбачити вислід війни. Тривали битви, від яких розтиналися небеса, повітря палало вогнем, і боги розривали один одному плоть до кісток. Кипуча кров просочила землю, і її сила була така, що мало які квіти проростали там, де вона пролилася. Урешті-решт Зевсова міць перемогла. Він закував у кайдани тих, хто протистояв йому, а в решти титанів відібрав силу, наділивши нею своїх братів і сестер, а також дітей, яких вони породили. Мій дядько Нерей, колись могутній правитель морів, став лакеєм у свого нового бога Посейдона. У мого дядька Протея забрали палац і віддали в наложниці всіх його дружин. Тільки мої батько й дід не підупали на силі, не втратили своїх осель.

Титани глузували. Отака подяка? Геліос та Океан переламали хід битви, і всі це знали. Зевс мав наділити їх новою силою та владою, але боявся, що їхня могутність уже дорівнює його власній. Вони поглядали на мого батька, чекаючи на протест, спалах його великого вогню. Проте Геліос далі жив у своїх підземних палатах, якнайдалі від Зевсового ясного як небо зору.

Минули століття. Рани землі загоїлися, і запанував мир. Але скарги богів такі ж невмирущі, як і їхні тіла, і на вечірніх учтах дядьки збиралися під боком у мого батька. Мені подобалося, як вони опускали очі, коли говорили до нього, як завмирали й пильнували, коли він сідав на своє місце. Чаші з вином порожніли, пригасали смолоскипи.

— Минуло вже досить часу, — шепотіли мої дядьки. — Ми знову убралися в силу. Подумай лиш, на що здатен твій вогонь, коли випустиш його на волю. Ти найбільший із крові старших богів, більший навіть від Океана. Більший від самого Зевса, якщо лише захочеш.

Мій батько всміхався.

— Брате, — говорив він, — що це за балачки? Хіба бракує комусь пахощів і диму? Цей Зевс дає всьому раду.

Зевс, якби це почув, напевне, потішився б. Але він не міг бачити того, що я читала на батьковому обличчі. Тих несказаних, недомовлених слів.

Цей Зевс дає всьому раду поки що.

Мої дядьки потирали руки й усміхалися. Вони йшли геть, плекаючи надії, міркуючи, що чинитимуть тоді, коли титани запанують знову.

То була моя перша наука. Під гладенькою знайомою поверхнею речей лежить друга, що ніяк не дочекається часу, коли розірве світ надвоє.

Тепер мої дядьки знову юрмилися в батькових покоях, закочуючи від страху очі. Неждана кара Прометея — це знак, говорили вони, що Зевс та його рід уже хочуть позбутися нас. Олімпійці ніколи не заспокояться, доки не знищать нас. Ми повинні оборонити Прометея чи, навпаки, осудити його, відвернувши Зевсові громовиці від своїх голів.

Я зачаїлася у своєму звичному місці біля батькових ніг. Лежала мовчки, щоб мене не помітили й не вигнали, але відчула, як закипає в грудях кров від тієї приголомшливої звістки: можливо, повернеться війна. Громи зруйнують дощенту наші палати. Афіна, Зевсова донька-войовниця, полюватиме на нас своїм сірим мечем, біч-о-біч з Аресом, своїм убійником-братом. Нас закують у кайдани й кинуть у вогненні ями, звідки немає вороття.

Мій батько говорив спокійно, сяючи золотом з-поміж них:

— Послухайте, браття, якщо Прометея скарають, то тільки по заслузі. Не спішімо вчиняти змову.

Але дядьки нарікали далі:

— Кара буде прилюдною. Це кривда, наука всім нам. Погляньте, що станеться з титанами, якщо вони не упокоряться.

Мій батько спалахнув пронизливим ясним світлом.

— Це покарання відступника, та й край. Прометея звела на манівці його надмірна любов до смертних. Ніяка це не наука для титанів. Зрозуміло?

Мої дядьки закивали. Розчарування сплелося з полегкістю на їхніх обличчях. Поки що не буде крові.

Покарання бога — рідкісна й страхітлива річ, і балачки без угаву тривали в наших палатах. Прометея годі вбити, але чимало пекельних мук могли заступити смерть. Це будуть ножі й мечі чи відірвані руки й ноги? Розжарені спиці чи вогняне колесо? Наяди мліли одна в одної на колінах. Річкові боги стояли, похмурі від хвилювання. Ви не уявляєте, як боги бояться болю. Немає нічого страшнішого для них і нічого нестерпнішого за страждання.

У призначений день двері до вітальні мого батька розчинилися навстіж. Велетенські смолоскипи, саджені самоцвітами, палали на стінах, і при їхньому світлі збиралися німфи й усілякого роду боги.

Граціозні дріади приплинули з лісів, і незворушні ореади спустилися зі скель. Моя мати була там зі своїми сестрами-наядами; кремезні річкові боги збилися в один гурт із білими німфами та морськими богами. Прийшли навіть титани: певна річ, мій батько й Океан, але також мінливий Протей і морський старець Нерей; моя тітка Селена, яка поганяє в нічному небі своїх срібних коней; і четверо вітрів на чолі з моїм крижаним дядьком Бореєм. Тисяча ненаситних очей. Не було лише Зевса та його олімпійців. Вони зневажали наші підземні зборища. Пішов поголос, що вони зібралися окремо й споглядали муки в хмарах.

Відати покаранням було доручено Фурії, одній із підземних богинь помсти, яка жила серед мертвих. Моя родина була на звичному чільному місці, і я стояла попереду того велетенського натовпу, прикипівши очима до підлоги. Позаду мене штурхалися й шепталися наяди та річкові боги: «Я чула, у них змії замість волосся. Ні, у них хвости скорпіона, а з очей скапує кров».

У дверях нікого не було. Але недовго. Її обличчя було сіре й безжалісне, наче вирубане з каменю, а за спиною підносилися чорні крила, складені, як у грифа. З рота стирчав роздвоєний язик. На її голові увивалися змії, зелені й тонкі, наче хробаки, сплітаючись у волоссі, — живі стрічки.

— Я веду в’язня.

Її голос відлунював від стелі, уривчастий і гавкітливий, як у мисливського пса, який жене свою здобич. Вона зайшла в покій. У правій руці тримала бича, і його кінець стиха скреготів, волочачись підлогою. У другій її руці був ланцюг, на якому вона вела Прометея.

Він мав грубу білу пов’язку на очах і рештки туніки довкола пояса. Його руки й ноги були зв’язані. І він не спотикався. Я почула, як дядько шепоче позаду мене, що його кайдани викував великий бог усіх ковалів, сам Гефест, навіть Зевс не зміг би розбити їх. Фурія піднеслася на своїх грифових крилах і ввігнала пута високо в стіну. Прометей повис на них, і його руки напнулися, опуклості кісток проступили крізь шкіру. Навіть я, спізнавши так мало невигод, відчула, як це боляче.

Мій батько промовить щось, подумала я. Або хтось із інших богів. Звісно ж, вони визнають його заслуги, розрадять добрим словом, бо вони його родина, урешті-решт. Але Прометей висів у тиші й самоті.

Фурія не завдавала собі клопоту промовами. Вона, богиня катувань, знала лише красномовність насильства. Звук бича скидався на хруст зламаних дубових гілок. Плечі Прометея здригнулися, і на його боці розкрилася рана завдовжки з мою руку. Усі навколо видихнули, і цей звук був схожий на звук води, що ллється на розпечене каміння. Фурія знову піднесла бича. Хрясь. Закривавлена смуга відірвалася від спини. Вона почала сікти по-справжньому, завдаючи удару за ударом, відсікаючи тіло довжелезними смугами, що хрест-навхрест лягали на шкіру. Ми чули лише хльостання бича й Прометеєве приглушене нерівне дихання. Сухожилля випнулися на його шиї. Хтось штовхнув мене в спину, бажаючи бачити краще.

Рани богів гояться хутко, але Фурія тямила у своїй справі й встигала швидше. Вона завдавала удару за ударом, доки шкіра змокріла. Я знала, що боги стікають кров’ю, але ніколи цього не бачила. Він був одним із найбільших у нашому роду, і золоті краплі крові оросили його широку спину.

Фурія бичувала далі. Минали години, а то й дні. Але навіть боги не можуть споглядати таке вічно. Кров і муки стали набридати. Вони пригадали свої втіхи, учти, якими мали насолодитися, м’які ложа, устелені пурпуром, що чекали на їхні руки та ноги. Один за одним вони відходили, і після останнього удару відійшла й Фурія, бо також заслужила на обід після важкої праці.

З обличчя мого дядька зняли пов’язку. Його очі були заплющені, і підборіддя похилилося на груди. Золотисті смуги звисали з його спини. Я чула, як мої дядьки казали, що Зевс дозволив йому просити на колінах про меншу кару. Він відмовився.

Я залишилася сама. Густі, наче мед, пахощі іхору наповнили повітря. Струмені в’язкої крові досі стікали по його ногах. Я відчула, як пульсує кров у моїх жилах. Чи знає він, що я тут? Обережно підступила до нього. Його груди підносилися й опускалися з тихим хрипінням.

— Пане Прометею? — Мій голос був ледь чутний у лункому покої.

Він підвів голову до мене. Розплющені довговії очі були гарні, великі й темні. Його щоки були гладенькі й безволосі, однак у ньому було щось таке ж предковічне, як і в мого батька.

— Я могла б принести тобі нектар, — сказала я.

Його погляд спинився на мені.

— Я був би вдячний тобі за це, — відказав він.

Його голос був лункий, як звук удару об вистояне дерево. Уперше я почула його; він жодного разу не закричав під час катувань.

Я обернулася. Часто дихаючи, пішла переходами до трапезного покою, де лунав сміх богів. На протилежному його кінці Фурія підносила тост у велетенському кубку з викарбуваним глумливим обличчям горгони. Вона нікому не боронила говорити до Прометея, але то не мало значення, бо її діло — карати. Я уявила собі, як її лиховісний голос виє моє ім’я. Уявила, як кайдани стукають на моїх зап’ястках і бич розсікає повітря. Але мій розум нічого не міг уявити далі. Я не знала, що таке побої. І не бачила кольору своєї крові.

Я затремтіла так сильно, що мусила нести чашу обома руками. Що б сказала я, якби хтось мене зупинив? Але, повертаючись, я не зустріла нікого.

У великій палаті Прометей мовчав, закутий. Його очі знов були заплющені, а рани променились у світлі смолоскипів. Я завагалася.

— Я не сплю, — промовив він. — Ти піднесеш мені чашу?

Я запашіла від сорому. Звісно, він не міг би тримати її сам. Я ступила крок уперед, так близько, що змогла відчути, як тепло підноситься з його плечей. Земля зволожилася від його пролитої крові. Я піднесла чашу йому до уст, і він випив. Я спостерігала неспішний рух його горла. Його шкіра була прекрасна, як вилощене горіхове дерево. Вона пахла вологим мохом, що просяк дощем.

— Ти ж дочка Геліоса, так? — спитав він, допивши, і я відступила.

— Так.

Це запитання боляче було чути. Якби я була звичайною дочкою, то йому б не довелося запитувати. Я світилася б досконалістю і красою, начерпаною з джерела мого батька.

— Дякую за доброту.

Я не знала, чи була добра, бо мені здавалося, що не знаю нічого. Він говорив поволі, мало не з осторогою, однак його зрада була така зухвала. Мій розум знемагав від суперечностей: «Сміливі вчинки й зухвалі манери — це не одне й те саме».

— Ти голодний? — спитала я. — Можу принести тобі харчів.

— Не думаю, що зголоднію колись.

У його словах не було жалю, що був би доречний для когось смертного. Ми, боги, їмо так само, як і спимо: тому що це одна з великих утіх життя, а не тому, що маємо таку потребу. Ми можемо вирішити, що одного дня перестанемо коритися шлунку, якщо будемо досить сильні. Я не мала сумніву, що Прометей сильний. Після всіх тих годин, які я просиділа біля ніг свого батька, нюхом відчувала силу. Від деяких моїх дядьків нею віяло менше, ніж від стільців, на яких вони сиділи, але мій дядько Океан пахнув так сильно, як масткий річковий мул, а батько — як сліпучий спалах щойно розпаленого вогню. Прометеїв запах зеленого моху наповнив усю кімнату.

Я поглянула вниз на порожню чашу, набираючись відваги.

— Ти допомагав смертним, — сказала я. — Тому тебе покарано.

— Так.

— Розкажеш мені, які смертні?

То було дитяче запитання, але він похмуро кивнув.

— Немає одної відповіді. Усі вони різні. Спільне в них одне — смерть. Знаєш це слово?

— Знаю, — відповіла я. — Але не розумію.

— Боги не розуміють, що таке «смертні». Їхні тіла розсипаються і сходять у землю. Їхні душі обертаються на холодний дим і летять у підземний світ. Там вони не їдять, і не п’ють, і не відчувають тепла. Усе, чого вони сягають рукою, тікає від них.

Холод пробіг моєю шкірою.

— Як вони терплять це?

— Як лише можуть.

Смолоскипи тьмяніли, і тіні насувалися на нас, як темні хвилі.

— Це правда, що ти не схотів просити милості? І що тебе не спіймано й ти сам зізнався Зевсові в скоєному?

— Правда.

— Чому?

Він простромив мене поглядом.

— Можливо, ти скажеш мені. Навіщо богові чинити таке?

Я не мала відповіді. Мені здавалося, що це безумство — накликати на себе божественну кару, але не могла сказати цього йому тоді, коли стояла в його крові.

— Не всі боги однакові, — сказав він.

Я не знала, що відповісти. Далекий крик почувся в галереї.

— Тобі час іти. Дехто не любить залишати мене надовго. Її жорстокість проростає хутко, як бур’ян, і вона мусить стинати його знову й знову.

То був дивний спосіб висловити думку, бо стинати мали саме його. Але мені сподобалися його слова, наче в них було сховано таємницю. Річ, що на вигляд як камінь, але виявилася зерном.

— Тоді я піду, — сказала я. — З тобою… все буде добре?

— Досить добре, — відказав він. — Як тебе звуть?

— Цирцея.

Чи усміхнувся від ледве-ледве? Можливо, то я лише лестила собі. Я дрижала від того, що вчинила, вчинила більше, ніж доти в житті. Я обернулася й пішла, повертаючись назад тими чорними галереями. У трапезному покої боги досі пили, сміялись і лежали одне в одного на колінах. Я стежила за ними. Чекала, поки хтось зауважить мою відсутність, але ніхто цього не зробив, тому що ніхто її не помітив. І навіщо це їм? Я була ніщо, камінчик під ногами. Ще одна дитина-німфа з-поміж тисячі тисяч.

Дивне почуття наповнювало мене. Щось загуло в грудях, як бджоли після весняної відлиги. Я підійшла до батькової скарбниці, наповненої іскристими коштовностями: золотими чашами у формі бичачих голів, намистом із лазуриту й бурштину, срібними триногами, різьбленими кварцовими чашами з ручками, вигнутими, наче лебедині шиї. Моїм улюбленим завжди був кинджал, що мав руків’я зі слонової кості з різьбленою пащею лева. Цар віддав його батькові, сподіваючись заслужити ласку.

— І заслужив? — одного разу запитала я в батька.

— Ні, — відповів він.

Я взяла кинджал. У моїй кімнаті його бронзовий край блиснув у світлі свічі, і лев показав зуби. Під ним була моя долоня, м’яка й гладенька. На ній ніколи не буде шраму чи гнійної рани. Ніколи не буде ані найменшого знаку старіння. Я зрозуміла, що не боюся болю. Мене пройняв інший жах: що лезо не вріже взагалі. Що воно пройде крізь мене, наче запавшись у дим.

Але воно не запалося. Гостре лезо розітнуло шкіру, і біль ушпигнув мою руку, ясний і пекучий, як удар блискавки. З неї потекла червона кров, тому що я не мала дядькової сили. Рана довго сочилася, перш ніж почала затягуватися. Я сиділа, дивлячись на неї, і, поки дивилася, знайшла в собі нову думку. Мені соромно казати її, такою незначущою видається вона, як відкриття немовляти, що його рука належить йому. Але я ним і була тоді, немовлям.

Думка була така: усе моє життя — сутінь і глибінь, але я не належу до водних глибин. Я створіння, яке замкнуто в них.

Роздiл третiй

Коли я прокинулася, Прометея вже не було. Золоту кров витерли з підлоги. Отвір, що залишився від оков, уже залатали. Я почула новину від сестриці-наяди: його забрали на велику шпичасту вершину в Кавказьких горах і прикували до скелі. В обід щодня прилітав орел, щоб вирвати в нього печінку й зжерти її ще гарячою. Неймовірна кара, сказала вона, смакуючи кожну подробицю: кривавий дзьоб, пошматований орган, який виростає тільки на те, щоб його було видерто знову.

— Ти можеш собі уявити?

Я заплющила очі. Мала б принести йому списа, подумала я, зброю, якою він міг би визволити себе. Але то було безглуздо. Він не хотів зброї. Він сам її склав.

Балачки про кару Прометея тривали ледве місяць. Дріада вколола одну з грацій своєю шпилькою. Мій дядько Борей та олімпієць Аполлон закохалися в того самого смертного.

Я зачекала, доки мої дядьки припинять пліткувати.

— Чи немає новин від Прометея?

Вони насупилися, ніби я піднесла їм щось гидке на тарілці.

— А які новини можуть бути?

Моя долоня заболіла в місці, де порізано лезом, хоча, певна річ, сліду не було.

— Батьку, — запитала я, — чи Зевс відпустить колись Прометея?

Батько зиркнув скоса на шашки.

— Тільки тоді, коли отримає за це щось більше, — сказав він.

— Як-от?..

Мій батько промовчав. Чиясь дочка обернулася на пташку. Борей і Аполлон посварилися через юнака, якого любили, і той помер. Борей усміхнувся хитро зі свого трапезного ложа. Від його грізного голосу замиготіли смолоскипи.

— Думаєш, я дозволив би Аполлонові прибрати його до рук? Він не заслуговує на таку квітку. Я увігнав диск у голову хлопця, щоб той олімпійський жевжик знав.

Мій дядько видав сміх, у якому хаотично сплелися пищання дельфінів, гавкотіння моржів, плюскання каменів у воду. Нас проминула зграя наяд із білими вугриними животами, що прямували додому, до своїх морських палат.

Перс кинув мигдалем мені в лице.

— Що з тобою цими днями?

— Може, вона закохалася, — сказала Пасифая.

— Ха! — засміявся Перс. — Батько не може віддати її заміж. Повірте, він пробував.

Моя мати зиркнула назад через тендітне плече.

— Добре, що нам хоч не треба чути її голос.

— Я примушу її заговорити, дивіться.

Перс узяв між пальці мою руку й міцно стис.

— Ти переїв, — засміялася до нього моя сестра.

Він спалахнув.

— Вона просто дивачка. Вона щось приховує.

Він схопив мене за зап’ясток.

— Що ти носиш у руці? Вона щось має. Розкрий пальці.

Пасифая відігнула їх назад один по одному, колючи мене своїми довгими нігтями.

Вони опустили очі. Сестра сплюнула.

— Нічого.

***

Моя мати розродилася знову, цього разу хлоп’ям. Батько благословив його, але не промовив пророцтва, тож мати роззиралася, шукаючи, на кого б його покинути. Мої тітки помудрішали й тримали руки за спинами.

— Я візьму його, — сказала я.

Мати пирхнула, але їй кортіло покрасуватися у своєму новому бурштиновому намисті.

— Гаразд. Принаймні з тебе буде бодай якась користь. Ви зможете пищати одне до одного.

Еет — так назвав його батько. Орел. Його шкіра теплилася в моїх руках, як розігрітий на сонці камінь, і була м’яка, як оксамит пелюсток. Милішої дитини я ще не бачила. Він пахнув медом і щойно розпаленим вогнем. Він їв з моїх пальців і не здригався від мого тонкого голосу. Він хотів лише спати, пригорнувшись до моєї шиї, поки я розповідала йому історії. Щохвилини, коли він був зі мною, я відчувала, як мене охоплюють почуття, — то була любов до нього, така велика, що іноді я не могла говорити.

Здавалося, він любить мене взаємно, що було ще більшим дивом. Цирцея стало першим словом, яке він вимовив, а другим — сестра. Мати могла б відчути ревнощі, якби помітила це. Перс і Пасифая позирали на нас, дивлячись, чи почнемо ми війну. Війну? Ми й не уявляли такого. Батько дозволив Еетові покинути наші палати, і він знайшов нам покинуте узбережжя. Той берег був малий і блідий, і дерева ледве ниділи на ньому, але мені він видавався велетенським і пишним диким закутком.

Він виріс миттєво й став вищим за мене, але ми досі ходили руч-об-руч. Пасифая кпинила над нами, казала, що ми схожі на коханців і хочемо бути як ті боги, які злягалися з братом або сестрою. Я сказала, що коли вона думає про таке, то, напевно, сама так вчинила. То була недоладна образа, але Еет засміявся, і я почувалася Афіною, ясноокою богинею мудрості.

Згодом люди скажуть, що Еет набрався дивацтва від мене. Я не можу довести, що це не так. Але пам’ятаю: він був дивний уже тоді, відмінний від будь-якого відомого мені бога. Навіть коли був дитиною, він, здавалося, розумів непідвладне іншим. Він міг назвати потвор, які жили в найтемніших западинах морів. Знав, що трави, які Зевс засунув Кроносу в горло, називали фармака. Вони могли творити у світі дива, і чимало їх виростало з упалої крові богів.

Я похитала головою.

— Як ти чуєш такі речі?

— Слухаю.

Я слухала також, але не була улюбленою спадкоємицею батька. Еета кликали сидіти на всіх його радах. Мої дядьки почали запрошувати його у свої палати. Я чекала в кімнаті, доки він повернеться, щоб піти разом на той порожній берег і посидіти на камінні, підставивши ноги під морські бризки. Я прихиляла щоку до його плеча, і він ставив мені запитання, про які я ніколи не мала й гадки і які ледве могла розуміти, на взір: «До чого подібна твоя божественність?».

— Що ти маєш на увазі? — спитала я.

— Нехай, — відказав він, — я розповім тобі, до чого подібна моя. Вона як стовп води, що без упину ллється сам собою, ясний аж до самого каміння. Тепер твоя черга.

Я спробувала відповісти. Як вітри над проваллям. Чайка, яка кричить у гнізді.

Він похитав головою.

— Ні. Ти кажеш ці речі, бо чула те, що говорив я. До чого вона насправді подібна? Заплющ очі й думай.

Я заплющила очі. Якби була смертна, то відчула б, як б’ється моє серце. Але в богів кров поволі тече судинами, і, правду кажучи, я не почула нічого. Але я не хотіла розчаровувати його. Я притисла руку до грудей і невдовзі наче щось відчула.

— Як мушля, — сказала я.

— Ага! — похитав він пальцем у повітрі. — Мушля устриці чи слимака?

— Слимака.

— І що в тій мушлі? Слимак?

— Нічого, — відказала я. — Повітря.

— Це не те саме, — сказав він. — Ніщо — це порожнеча, а повітря — те, що заповнює все решту. Це віддих, життя і дух, слова, які ми говоримо.

Мій брат — філософ. Скільки ви знаєте таких богів? Наразі я зустріла лише ще одного. Синій купол неба простягся над нами, але я знову повернулася в той темний покій, де були окови й кров.

— Я маю таємницю, — сказала я.

Еет звів брови, здивований. Він подумав, що це жарт. Я ніколи не знала того, чого не знав він.

— Вона відтоді, коли ти ще не народився, — сказала я.

Еет не дивився на мене, поки я говорила про Прометея. Його розум працює найкраще, казав він сам, коли його не відволікають. Погляд його вперся у видноколо. Він був гострий, як в орла, на честь якого брата названо, і міг проникати в найглибші надра речей, наче вода, що проточує нещільний посуд. Коли я закінчила, він надовго замовк. Урешті сказав:

— Прометей був богом пророцтва. Він знав, що його покарають, і знав як. Але однаково це зробив.

Я не думала про те, що, коли Прометей ніс вогонь людям, знав, що на нього чекають орел і та одинока вічна скеля.

— Досить добре, — відповів він, коли я запитала, чи все з ним буде добре.

— Хто ще знає про це?

— Ніхто.

— Ти певна? — Його голос наповнився тривогою, до якої я не звикла. — Ти нікому про це не казала?

— Ні, — відповіла я. — А кому я могла казати? Хто повірив би мені?

— Справді. — Він кивнув. — Нікому не треба казати. Більше не говори про це нікому, навіть мені. Тобі пощастило, що про це не дізнався батько.

— Гадаєш, він розсердився б? Прометей — його брат у перших.

Він пирхнув.

— Усі ми брати й олімпійці також. Через тебе батько здавався б дурнем, який не має влади над своїми дітьми. Він кинув би тебе на поталу воронам.

Я відчула, як від жаху стискає живіт, і брат засміявся з виразу мого обличчя.

— Саме так, — сказав він. — І за що? Прометея однаково покарано. Послухай моєї поради. Наступного разу, коли вирішиш переступити волю богів, роби це з кращої причини. Я не хотів би бачити, як мою сестру спалюють на попіл через якусь дрібницю.

Пасифая заручилася. Вона просилася заміж уже тривалий час, сидячи в батька на колінах і муркочучи, як би хотіла народити доброму чоловікові діток. Мого брата Перса покликали їй на допомогу, і він за кожною трапезою підносив кубок за її шлюбний вік.

— Мінос, — сказав мій батько з трапезного ложа. — Син Зевса й цар Криту.

— Смертний? — мати підвелася. — Ти казав, це буде бог.

— Я казав, що він буде вічним сином Зевса, і він ним є.

Перс хихикнув.

— Пророцтва, пророцтва. То помре він чи ні?

Кімнату освітив спалах, палючий, наче вогонь.

— Досить! Мінос правитиме душами інших смертних у потойбіччі. Його ім’я пам’ятатимуть віками. Усе вже вирішено.

Мій брат не посмів нічого сказати, і мати також. Я кинула погляд на Еета й почула його слова, наче він вимовив їх:

— Бачиш? Пояснення просто смішне.

Я думала, що сестра плакатиме через таке приниження. Але коли поглянула на неї, вона всміхалася. Що це означало, я не могла сказати: мій розум спішив уже деінде. Я відчула, як горить моя шкіра. Якщо там буде Мінос, то разом із ним і його почет: царедворці, радники, васали й астрономи, підчаші, слуги й служки. Усі ті створіння, за яких Прометей віддав свою вічність. Смертні.

У день весілля батько повіз нас через море в золотій колісниці. Бенкет справляли на Криті, у великому палаці Міноса в Кноссі. Стіни свіжо поштукатурено, і зі стелі звисали яскраві квіти; килими палахтіли жовтогарячими барвами. У гості прийдуть не лише титани. Мінос — син Зевса, тому кровожерні олімпійці прийдуть також, щоб віддати свою повагу. Довгі колонади хутко заповнили боги в усій своїй славі — вони теленькали прикрасами, сміялися, поглядали, кого запрошено, крім них. Найтісніше кільце було навколо мого батька — безсмертні всякого роду збилися навколо нього, щоб привітати із цим осяйним союзом. Мої дядьки тішилися чи не найбільше: Зевс навряд чи виступить проти нас, поки триватиме шлюб.

У свої весільні дні Пасифая налилася красою, як дозрілий плід. Її шкіра золотилася, а волосся спалахувало, мов сонце на блискучій бронзі. Навколо неї походжала добра сотня веселеньких німф, одна поперед одної розповідаючи їй, яка вона пречудова.

Я відійшла далі від тисняви. Титани проминали мене: моя тітка Селена; дядько Нерей, за яким волоклися водорості; Мнемосіна, мати спогадів, і її легконогі доньки. Я пробігла поглядом по юрбі, шукаючи.

Знайшла їх нарешті на самому краю хоромів. Тьмяне згромадження постатей, які посхиляли голови. Прометей сказав мені, що всі вони різні, але розгледіти змогла лише безликий гурт, у якому всі мали ту саму тьмяну спітнілу шкіру, те саме збористе вбрання. Я підступила ближче. Їхнє волосся було безживне, і зм’яклі тіла обвисали на кістках. Я спробувала уявити, як підступаю до них, торкаюся рукою тієї змертвілої шкіри. Від самої думки мене морозом усипало. Тоді я вже чула історії, які нашіптували одна одній мої сестри в перших, — що могли вони вчинити з німфами, заставши тих на самоті. Ґвалт і насильство, наруга за наругою. Мені важко було повірити. Вони були слабкі, як пластини грибів. Соромливо опускали очі, стоячи якнайдалі від божеств. Зрештою смертні розповідають свої історії про тих, хто змішався з богами. Невчасний погляд, нога, що піткнулася не туди, куди треба, могли наслати смерть і горе на їхні родини в десятках поколінь.

То щось схоже на велетенську череду страху, думала я. Зевс на самій вершині, і мій батько ледь позаду. Далі Зевсові брати, сестри й діти, після них — мої дядьки, а тоді, нижче, — довгі лави річкових богів і морських володарів, фурії, вітри та грації; і вже після них, на самісінькому дні, сиділи ми, німфи й смертні разом, роздивляючись одні одних.

Еетова рука піднеслася до мого плеча.

— Нема на що дивитися, еге ж? Ходи, я знайшов олімпійців.

Я пішла за ним, відчуваючи, як гупає в скронях кров. Я ніколи їх ще не бачила, тих божеств, які правили зі своїх небесних престолів. Еет повів мене до вікна, що виходило в осяяний сонцем двір. І там були вони всі: Аполлон, володар ліри й осяйного лука; його близнючка, місяцесяйна Артеміда, безжалісна мисливиця; Гефест, бог ковальства, що викував ланці, якими прикуто Прометея; замислений Посейдон, чий тризубець повеліває хвилями, і Деметра, богиня достатку, чиї врожаї годують увесь світ. Я дивилася, як рівно плинуть вони, сповнені влади. Здавалося, саме повітря розступалося всюди, де вони йшли.

— Ти бачиш Афіну? — прошепотіла я.

Мені завжди подобалися історії про неї, сивооку войовницю, богиню мудрості, чий розум швидший за блискавицю. Проте її тут не було. Можливо, сказав Еет, вона надто горда, щоб водитися з припнутими до землі титанами. Можливо, надто мудра, щоб лестити іншим своєю присутністю. Або, можливо, вона таки там була, але захована навіть від очей інших богів. Вона, одна з наймогутніших олімпійців, могла вчинити це, спостерігаючи за течіями влади й підслуховуючи наші таємниці. Від самої цієї думки в мене щока взялася морозом.

— Ти думаєш, вона чує нас тепер?

— Не будь дурною. Вона тут заради великих богів. Дивися, іде Мінос.

Мінос, цар Криту, син Зевса й смертної жінки. «Напівбог» — називали таких, як він, — смертний сам, але благословенний божественним батьківством. Він височів над своїми радниками, і його волосся було густе, як щітка, а груди — широкі, неначе корабельна палуба. Його очі нагадали мені обсидіанові палати батька — тим, як чорно світилися вони під його золотою короною. Але коли поклав руку на тендітне плече моєї сестри, він чомусь мав вигляд, як дерево взимку, голе й зсохле. Він знав це, подумала я, і насупився сердито, через що моя сестра заясніла ще більше. Вона буде щаслива тут, подумала я. Або повновладна, що для неї те саме.

— Ось, — промовив Еет, нахиляючись близько до мого вуха. — Дивися.

Він показував на смертного, чоловіка, якого я доти не помічала і який стояв віддалік від юрби. Молодий, голова виголена на єгипетський манір, а шкіра обличчя чудово пасувала до рис. Мені він сподобався. Його ясні очі не були затьмарені вином, як у всіх.

— Певна річ, він подобається тобі, — сказав Еет. — Це Дедал. Він одне з чудес світу смертних, майстер, який міг би позмагатися з богом. Коли я стану царем, то також збиратиму навколо себе таких славетних смертних.

— Так? І коли ти будеш царем?

— Скоро, — відказав він. — Батько дає мені царство.

Я думала, що він жартує.

— А я зможу там жити?

— Ні, — сказав він. — Воно моє. Ти повинна надбати власне.

Його рука переплелася з моєю, як завжди, однак зненацька все змінилося, і його голос вихопився на свободу, наче ми розійшлися, відв’язавшись одне від одного.

— Коли? — хрипко мовила я.

— Опісля. Батько вирішив забрати мене відразу.

Він сказав це так, наче то якесь незначуще запитання. Мені здалося, що я обертаюся на камінь. Я припала до нього.

— Як ти міг мені не сказати? — заговорила я. — Ти не можеш мене покинути. Що зі мною буде? Ти не знаєш, як було мені без тебе…

Він стягнув мої руки з шиї.

— Не потрібна ця сцена. Я не можу гнити в підземеллі все своє життя, позбувшись усього.

«А як же я? — хотілося запитати мені. — Я повинна гнити?»

Проте він обернувся, щоб поговорити з котримось із моїх дядьків, і, щойно подружня пара ввійшла до спального покою, ступив на батькову колісницю. І потім зник у золотому вирі.

Перс покинув нас за кілька днів. І ніхто не здивувався, бо без моєї сестри палати батька здавалися йому порожніми. Він сказав, що прямує на схід і житиме серед персів.

— Їхнє ім’я таке, як і моє, — зауважив він по-дурному. — Я чув, що вони ростять істот, яких називають демонами, і хотів би побачити бодай одну.

Мій батько насупився. Він незлюбив Перса, відколи той поглумився з нього через Міноса.

— Навіщо їм демони, коли є ми?

Перс навіть не думав відповідати. Він вирушить водним шляхом і навіть не проситиме батька завезти його.

— Тепер принаймні мене не дратуватиме твій голос, — останнє, що він сказав мені.

За кілька днів усе моє життя відкотилося назад. Я знову була дитиною, яка чекала, поки батько стане на колісницю, тимчасом як моя мати вилежувалася на Океанових берегах. Я лежала в порожніх палатах, відчуваючи, як роздирає горло самотність, і коли терпіти було несила, тікала на свій та Еетів старий самотній берег. Там я знайшла камені, яких торкалися Еетові пальці. Ходила піском, по якому ступали його ноги. Звісно, він не міг залишитися. Він був божественним сином Геліоса, осяйним та блискучим, милоголосим і розумним, що плекав надію на престол. А я?

Я пригадала його очі, коли благала. Я добре знала його й могла прочитати, що було в них написано, коли він дивився на мене: «Не заради ж неї».

Я сіла на скелях і згадувала історії про німф, які плакали, доки не оберталися на камінь і крикливих птахів, на німу звірину й стрункі дерева, помисли, що обростали корою довіку. Здавалося, я не здатна навіть на це. Життя оточило мене гранітною стіною. Я подумала, що мала б заговорити з отими смертними. Я могла би знайти з-поміж них чоловіка. Я донька Геліоса, і котрийсь із тих неотесаних мужів, напевне, узяв би мене. Будь-що було б краще за те, що я маю.

І саме тоді я угледіла човен.

Роздiл четвертий

Я знала про кораблі з картин, чула про них з оповідей. Знала, що вони золоті й великі, як левіафани, і що їхні поручні вирізьблено зі слонової кості й рогу. Їх або волокли всміхнені дельфіни, або вела на вітрилах команда з п’ятдесяти чорноволосих нереїд з обличчями срібними, наче місячне сяйво.

Той човен мав щоглу тонку, як парость. Його вітрило перекошене й діряве, підлатане на боках. Обпалене, воно ясніло під сонцем. Смертний.

Людство розходилося світом. Минули роки, відколи мій брат знайшов ту занедбану місцину, щоб там бавитися. Я стояла за кам’яним виступом і дивилася, як чоловік плив, оминаючи скелі й тягнучи рибальські снасті. Він мав зовсім інакший вигляд, ніж причепурені достойники у дворі Міноса. Його довге чорне волосся було забризкане морською піною, одяг приношений, а шию вкривали струпи. Шрами вкривали руки, скалічені риб’ячою лускою. Його рухи не були аж надто граційні, однак сильні й правильні, наче в судна, що розтинало хвилі.

Я відчула, як гупає кров у вухах. Знову пригадала історії про німф, яких ґвалтували смертні. Але обличчя цього чоловіка було лагідне й молоде, і руки, що тягли улов, — спритні, але не жорстокі. Хоч там як, у небі наді мною батько, якого недарма називають Усевидцем. Якщо я потраплю в небезпеку, він до мене прийде.

Чоловік був уже близько від берега. Він удивлявся у воду, вистежуючи рибу, якої я не бачила. Я дихнула на повні груди й вийшла на берег.

— Вітаю тебе, смертний.

Він здригнувся, тягнучи сіті, але не випустив їх.

— Вітаю, — відказав він. — Що це за богиня зі мною говорить?

Його голос, солодкий, неначе літні вітри, пестив мої вуха.

— Цирцея, — мовила я.

— Ох… — Незворушний вираз застиг на його обличчі.

Уже згодом він розповів мені: так було тому, що він не чув про мене й боявся скривдити. Він опустив коліна на грубі дошки.

— Моя милостива пані. Чи я, не відаючи, заплив у твої води?

— Ні, — відказала. — Я не маю вод. Це човен?

На його обличчі заграли почуття, але я не могла розгадати їх.

— Так, — сказав він.

— Я хотіла б поплисти на ньому, — попросила я.

Він завагався, а потім наблизився до берега; але тоді я ще не знала, що таке чекання. Я побрела через хвилі до нього й видерлася на борт. Палуба була гаряча навіть крізь сандалії, і її легке похитування було рівномірне й приємне, наче я їхала верхи на гадюці.

— Рушай, — сказала я.

Я була дуже скута, зодягнувшись у свою божественну гідність, про яку навіть не знала. Але він був скутий ще більше. Він задрижав, коли мій рукав торкнувся його. Його очі бігали щоразу, коли я намагалася заговорити. Нараз я усвідомила, що знаю ці жести, бо сама так робила тисячу разів — перед батьком, і дідом, і тими могутніми богами, які простували крізь моє життя. Велика череда страху.

— О ні, — мовила до нього. — Я не така. У мене немає майже ніякої сили, і я тебе не скривджу. Почувайся вільно, як доти.

— Дякую, добра богине.

Але він сказав це з тримтінням у голосі, і я засміялася. І саме цей сміх, а не мої запевнення, здавалося, трохи заспокоїв його. Минала хвилина за хвилиною, і ми почали говорити про речі, які оточують нас: рибу, яка скидалася на воді, птахів, які шугали в небі. Я спитала, як він робить свої сіті, і він розповів мені тепло, що ретельно дбає про них. Коли я назвала йому ім’я свого батька, він мимоволі зиркнув на сонце й затремтів ще дужче, але наприкінці дня, переконавшись, що на нього не зійшов нічий гнів, став переді мною на коліна, сказавши, що я, напевне, поблагословила його сіті, бо таких повних він ще не бачив.

Я подивилася вниз на його густе чорне волосся, що виблискувало у вечірньому світлі, його міцні плечі, що похилилися низько. То було саме те, чого жадали боги в моїх палатах, — таке поклоніння. Я подумала, що він, напевне, не зробив цього правильно, але і я теж. Мені хотілося одного — побачити його обличчя знову.

— Підведися, — сказала йому. — Будь ласка. Я не благословляла твоїх сітей і не маю такої сили. Я народилася від наяд, які мають владу лише над прісною водою, і не володію навіть їхніми мізерними дарами.

— Отже, — мовив він, — чи можу я повернутися? Ти будеш тут? Бо я ще ніколи в житті не бачив такої дивовижної богині, як ти.

Я стояла у світлі свого батька й тримала Еета в руках, і на моєму ліжку лежали купи покривал із товстої вовни, сплетених руками смертних. Але тільки тієї хвилини відчула нарешті, що мене зігріває тепло.

— Так, — сказала я йому. — Я тут буду.

Його ім’я — Главк, і він приходив щодня. Приносив хліб, якого я не куштувала ніколи, і сир, який уже їла, й оливки, які він так пречудово розкушував. Я запитала його про сім’ю, і він відповів, що його батько старий і в'їдливий, завжди сердиться й непокоїться про їжу й що його мати колись робила ліки з трав, але тепер знесиліла від тяжкої праці, а його сестра народила п’ятьох дітей, і вона завжди недужа й сердита. Усіх їх виженуть із дому, якщо він не віддасть панові належної плати.

Ніколи ще ніхто так не звірявся мені. Я впивалася кожною з тих історій, як крутіж убирає в себе хвилі, хоча й ледве розуміла навіть половину того, що вони означали: злидні, виснажливу працю і людський жах. Ясним було лише обличчя Главка, його прегарне чоло та серйозні очі, дещо вологі від печалей, але завжди всміхнені, коли він дивився на мене.

Я полюбляла спостерігати за його щоденною працею, яку він робив руками, а не звичайним порухом сили: лагодив порвані сіті, чистив палубу човна, добував із кременя вогонь. Розпалюючи багаття, він дбайливо збирав шматочки сухого моху, клав спочатку лише їх, а тоді менші гілочки й згодом більші, підкладаючи їх згори й з боків. Це також мистецтво, про яке я не знала. Коли мій батько запалював дерево, це не вимагало клопоту.

Він побачив, що я дивлюся, і присоромлено потер свої мозолисті руки.

— Я знаю, що маю потворний вигляд.

«Ні, — подумала я. — Палати мого діда переповнені осяйними німфами й м’язистими річковими богами, але я волію дивитися на тебе, а не на них».

Я похитала головою. Він зітхнув.

— Мабуть, це дивовижно — бути богом і ніколи не мати й сліду на шкірі.

— Мій брат одного разу сказав, що це як вода.

Главк поміркував.

— Так, я можу це уявити. Вона переливається з тебе, як з повної чаші. Хто твій брат? Ти не говорила про нього раніше.

— Він від’їхав у далекі краї, щоб стати там царем. Його звати Еет. — Це ім’я було дивно вимовляти тепер, коли минуло стільки часу. — Я хотіла поїхати з ним, але він відмовив мені.

— Здається, він дурний, — сказав Главк.

— Що ти хочеш сказати?

Він підвів на мене очі.

— Ти золота богиня, прегарна й добра. Якби я мав таку сестру, то ніколи не залишив би її.

Наші руки торкалися, коли він працював біля поручнів судна. Коли ми сіли, моя сукня загорнулася за його ногу. Його шкіра була тепла й трішки шорстка. Іноді я ронила якусь річ, щоб ми могли підняти її разом і наші руки зустрілися. Того дня він навколішках розпалював вогонь на березі, щоб приготувати собі обід. Це й далі було одне з моїх улюблених видовищ — просте смертне диво кременя й губки. Його волосся мило нависало над очима, а щоки червонилися у світлі полум’я. Я задумалася про свого дядька, який приніс йому цей дар.

— Я бачила його одного разу, — сказала я.

Главк настромив рибу на рожен і став пекти.

— Кого?

— Прометея, — сказала я. — Коли Зевс скарав його, то принесла йому нектар.

Він підвів погляд.

— Прометея, — повторив він.

— Так. — Зазвичай він не був такий неквапливий. — Вогненосця.

— Ця історія сталася дванадцять поколінь тому.

— Більш ніж дванадцять, — відказала я. — Обережно, риба.

Рожен похилився в його руці, і риба зчорніла на жару.

Він не став рятувати її. Його очі прикипіли до мене.

— Але ж ти мого віку.

Моє обличчя омилило його. Воно було таке ж молоде, як і його.

Я засміялася.

— Ні, це не так.

Він схилився на один бік, і його коліна торкнулися моїх. Раптом він підхопився, відсахнувшись від мене так швидко, що з того місця, де він сидів, до мене війнуло холодом. Це здивувало мене.

— Ці роки — ніщо, — сказала я. — Я не мала з них користі. Ти знаєш про світ стільки ж, скільки і я.

Я спробувала взяти його за руку.

Він відсмикнув її.

— Як ти можеш це казати? Скільки тобі років? Сто? Двісті?

Я мало не засміялася знову. Але шия його була тверда, а очі — широкі. Риба димілася між нами в огні. Я так мало розповідала йому про своє життя. Але що мала б розповісти? Про безкінечну жорстокість, той невпинний глум за моїми плечима? У ті дні моя мати була в особливо недоброму гуморі. Мій батько ставив тепер вище за неї свої шашки, і вона виливала всю лють на мене. Мати презирливо викривляла уста, коли зустрічала мене. «Цирцея дурна, як камінь. У Цирцеї менше розуму, ніж у голої землі. Волосся Цирцеї скуйовджене, як у собаки. Я знову мушу чути той надтріснутий голос. Чому з усіх дітей залишилася вона одна? Ніхто більше не схоче її». Батько, чуючи це, не подавав знаку, а лише рухав шашками сюди й туди. Колись давно я повзла б до своєї кімнати із залитими слізьми щоками, але відколи з’явився Главк, бджоли погубили свої жала.

— Вибач, — сказала я. — То був лише безглуздий жарт. Я ніколи не бачила його, а тільки хотіла. Не бійся, ми одного віку.

Поволі його тіло розслабилося. Він полегшено видихнув.

— Ха, — сказав він. — Ти можеш це уявити? Якби ти справді жила тоді?

Доївши, він кинув рештки чайкам, а тоді відігнав їх, примусивши кружляти в повітрі. Він обернувся, усміхаючись до мене на тлі сріблястих хвиль, і його плечі розперли туніку. Я потім не раз дивилася, як він розпалює вогонь, але більше не згадувала про свого дядька.

Одного дня човен Главка спізнився. Він не поставив його на якір, а лише стояв на палубі зі скам’янілим і похмурим обличчям. На його щоці видно було синець, темний, наче штормова хвиля. Батько вдарив його.

— Ох! — закалатало моє серце. — Ти повинен перепочити. Посидь зі мною, я принесу тобі води.

— Ні, — сказав він голосом дивно грубим. — Ні сьогодні, ніколи. Батько каже, що я байдикую, і всі наші улови зменшилися. Через це на нас чекає голод.

— Ходи посидь і дозволь мені допомогти, — сказала я.

— Ти нічого не вдієш, — мовив він. — Ти сама це сказала. У тебе немає сили.

Я дивилася, як він відпливає. Тоді в нестямі побігла до палацу свого діда. Через аркові переходи пішла до жіночих палат, де стукотіли ткацькі човники, кубки й браслети на зап’ястках. Я пішла повз наяд, заїжджих нереїд і дріад до дубового стільця на помості, звідки правила моя баба.

Тетія звали її, велика володарка світових вод, народжена, як і її чоловік, на світанку віків від самої Матері Землі. Її вбрання витікало з-під ніг синьою водою, а шию оповивала водяна шаль, подібна до змії. Перед нею стояв золотий верстат, за яким вона сиділа й ткала. Її обличчя було старе, але без зморщок. Безліч доньок і синів родилося з її текучого лона, і нащадки досі приходили до неї за благословенням. Я сама вже колись стояла перед нею на колінах. Вона торкнулася мого чола кінчиками м’яких пальців.

— Вітаю, дитино.

Тепер я знову стояла навколішках.

— Я Цирцея, дочка Перси. Допоможи мені. Одному смертному потрібна риба з моря. Я не можу благословити його, але можеш ти.

— Він достойник? — запитала вона.

— У душі, — відповіла я. — Бідний на пожитки, але багатий духом і відвагою, і його усмішка сяє, як зоря.

— І що цей смертний дає тобі?

— Дає мені?

Вона похитала головою.

— Люба моя, вони завжди повинні дати щось, навіть якщо це дрібниця, якесь вино, влите до джерела, бо інакше забудуть про вдячність згодом.

— Я не маю джерела, і мені не потрібна вдячність. Будь ласка. Я ніколи його не побачу, якщо ти не допоможеш мені.

Вона поглянула на мене й зітхнула. Певне, вона чула такі благання тисячу разів. Це те одне, що спільне в богів і смертних. Коли ми ще молоді, то завжди гадаємо, що ще ніхто на світі не відчував того, що відчуваємо ми.

— Я виконаю твоє бажання й наповню його сіті. Але натомість ти заприсягнешся мені, що ніколи не ляжеш із ним. Ти знаєш, що твій батько шукає тобі кращої пари, ніж якийсь бідолашний рибалка.

— Присягаю, — промовила я.

Він вернувся, розтинаючи хвилі, викрикуючи до мене. Його слова лилися без упину. Йому навіть не довелося закидати сіті, сказав він. Риба сама заплигувала на його палубу, велика, як теля. Батько вгомонився, і подать заплачено, разом із боргом, аж за наступний рік. Він став на коліна переді мною, похиливши голову.

— Дякую тобі, богине.

Я підвела його.

— Не вклоняйся мені, бо то сила моєї баби.

— Ні, — він узяв мене за руки, — це ти. Ти змогла переконати її. Цирцеє, ти найдивніше диво, благословення мого життя, ти врятувала мене.

Він притис свої теплі щоки до моїх рук. Його уста доторкнулися до моїх пальців.

— Я хотів би бути богом, — видихнув він. — І тоді зміг би віддячити тобі.

Я дозволила його кучерям оповити мій зап’ясток. Як я хотіла бути богинею, що могла піднести йому китів на золотій таці, щоб він ніколи не покинув мене!

Щодня ми сиділи разом, розмовляючи. Він плекав чимало мрій, сподіваючись, що матиме свій човен, коли стане старшим, і також власний будинок, а не будинок батька.

— І я розкладу вогонь, — сказав він, — що завжди горітиме для тебе. Якщо дозволиш.

— Скоріше я дозволю тобі розкласти крісло, — мовила я. — Щоб могла прийти й з тобою поговорити.

Він зашарівся, і я так само. Тоді я знала так мало. Я ніколи не засиджувалася зі своїми братами й сестрами, усіма тими широкоплечими богами й меткими німфами, коли вони балакали про любов. Я ніколи не закрадалася в тихий закуток із залицяльником. Я не знала навіть, чого насправді хочу. Якщо я торкнуся рукою руки, якщо схилю свої губи на поцілунок, то що тоді?

Він стежив за мною. Його обличчя було як пісок, і на ньому відбилася тисяча вражень.

— Твій батько, — сказав він, ледь затинаючись, тому що розмови про Геліоса завжди лякали його. — Він вибере тобі чоловіка?

— Так, — відповіла я.

— Якого?

Я подумала, що заплачу. Я хотіла прихилитися ближче й сказати, що хотіла б, аби то був він, але між нами стояла моя присяга. Тож змусила себе сказати правду, що мій батько шукає мені царевича або й царя, якщо той буде з-за моря.

Він поглянув на свої руки.

— Авжеж, — сказав він. — Авжеж. Ти дуже люба йому.

Я не виправила його. Того вечора повернулася до палат батька й спитала його, чи можливо зробити зі смертного бога.

Геліос роздратовано насупився на свої шашки.

— Ти знаєш, що ні, якщо це не написано в небі. Навіть я не можу змінити законів парок.

Я не сказала нічого. Мої думки плинули самі собою. Якщо Главк залишиться смертним, то він постаріє, а якщо постаріє, то помре, і настане той день на березі, коли я прийду туди, а він — ні. Прометей сказав це мені, але я не розуміла. Яка ж я була дурна. Дурна й нерозумна. Злякавшись, я побігла назад до баби.

— Той чоловік, — мовила я, мало не захлинувшись. — Він помре.

За стільця їй правив дуб, покритий найм’якішим тканням. Пряжа в її пальцях була зелена, наче річкове каміння. Вона намотувала її на човник.

— Онуко, — проказала вона, — певно, що помре. Він смертний, і така його доля.

— Це несправедливо, — сказала я. — Такого не може бути.

— Це дві різні речі, — сказала баба.

Усі осяйні наяди забули про свої балачки, прислухаючись до нас. Я наполягала.

— Ти повинна допомогти мені, — прохала я. — Велика богине, ти не візьмеш його у свої палати, щоб він став безсмертним?

— Жоден бог не здатен на це.

— Я люблю його, — мовила я. — Мусить бути спосіб.

Вона зітхнула.

— Ти знаєш, скільки німф сподівалися колись на те саме й не отримали нічого?

Мені були байдужі всі оті німфи. Вони не були доньками Геліоса, вихованими на історіях про руйнування світу.

— Чи немає якогось… не знаю слова. Якогось пристрою. Угоди з парками, якихось хитрощів, якоїсь фармаки…

То було слово, яке говорив Еет, розповідаючи про трави із чарівними силами, що виростають з упалої крові богів.

Морська гадюка біля ніг моєї баби скрутилася й випустила чорний язик зі стрілчастого рота. Голос баби був низький і сердитий.

— Ти смієш про це говорити?

Раптова зміна здивувала мене.

— Говорити про що?

Але вона вже вставала, підносилася переді мною на повен зріст.

— Дитино, я зробила для тебе стільки, скільки могла, і більше не можу нічого. Іди звідси, і нехай я більше ніколи не почую про ту гидоту.

У мене закрутилася голова, і в роті стало кисло, як від сирого вина. Я повернулася назад повз ложа й стільці, повз шепітних усміхнених наяд. «Вона думає, що коли дочка сонця, то може собі на втіху перевернути весь світ».

Я була занадто знетямлена, щоб відчувати сором. То була правда. Я не тільки перевернула б світ, а й зруйнувала і спалила б його, якби могла залишити собі Главка. Але в моїй пам’яті закарбувався вираз на обличчі баби, коли я промовила те слово — фармака. Такий погляд я нечасто бачила серед богів. Але я бачила Главка, коли той говорив про подать, порожні сіті й батька. Я зрозуміла, що таке страх. Що може настрашити бога? Я знала відповідь і на це запитання.

Сила більша, ніж у нього.

Урешті-решт я таки навчилася дечого в матері. Закрутила кучерями волосся і надягла найкраще вбрання, свої найблискучіші сандалії. Пішла на батькову учту, де зібралися мої дядьки, півлежачи на своїх пурпурових ложах. Я наливала їм вино, усміхалася в очі, огортала руками їхні шиї.

— Дядьку Протею, — сказала я; у нього була тюленина між зубів. — Ти дуже хоробрий і мужньо вів перед у війні? Розкажи мені про її битви. Де точилися вони? Дядьку Нерею, а ти? Ти був господарем моря, перш ніж тебе обікрав олімпієць Посейдон. Я жадаю почути про великі подвиги нашого роду, розкажи мені, де ріками лилася кров.

Я розпитувала про ті історії в них. Дізналася, як називають численні місця, политі кров’ю богів, і де ті місця є. І нарешті почула про одне, що недалеко від берега Главка.

Роздiл п’ятий

– Ходімо, — сказала я. Ополудні було гаряче, і земля кришилася в нас під ногами. — Уже близько. Чудова, затишна місцинка, де знайдуть спочинок твої зморені кістки.

Він похмуро йшов слідом. У нього завжди був поганий настрій, коли сонце стояло високо.

— Я не люблю далеко відходити від човна.

— З твоїм човном нічого не станеться, обіцяю. Поглянь! Ми прийшли. Хіба заради цих квітів не варто втомити ноги? Вони прегарні, блідо-блідо-жовті й трохи схожі на дзвоники.

Я заманила його на вквітчану галявину. Принесла воду й кошик із їжею. Я пам’ятала про батькове око над нами. Мені хотілося, щоб усе це було схоже на перекуску, якби він подивився в наш бік. Я не знала напевно, чи говорила йому щось баба.

Пригощаючи Главка, я стежила, як він їв. «Чим він буде подібний до бога?» — гадала собі я. Неподалік ріс ліс, і його тіні вистачало, щоб сховати нас від батькових очей. Коли він переміниться, я затягну його туди й покажу, що моя присяга вже не перепона для нас.

Я поклала на землю подушку.

— Полеж, — сказала я. — Відпочинь. Чи не хотів би ти заснути?

— Болить голова, — поскаржився він. — І сонце сліпить очі.

Я відгорнула назад його волосся й пересіла так, щоб затулити сонце. Тоді Главк зітхнув. Він завжди був утомлений і за якусь мить уже заплющив очі.

Я похилила квіти, щоб вони притулилися до нього. Зараз, подумала я. Зараз.

Він спав собі далі, як спав уже доти сотні разів. У моїх мрійливих видіннях квіти змінювали його своїм дотиком. Їхня безсмертна кров проникла в його жили, і він прокинувся богом, узяв мої руки й промовив: «Тепер я віддячу тобі як належить».

Я ще раз прихилила квіти. Вирвала декілька й кинула йому на груди. Дмухнула на них, щоб їхні пахощі й пилок розпливлися над ним.

— Змінюйся, — прошепотіла я. Він повинен стати богом. — Змінюйся.

Він спав. Квіти поникли навколо нас, побляклі й тендітні, мов крила метелика. Я відчула, як запекло під серцем. Можливо, знайшла зовсім не ті, що треба, сказала я собі. Мала б спершу довідатися й не бути такою нетерплячою. Я встала й пішла схилом гори, шукаючи якоїсь червоної латки квітів, яскравих, переповнених видимою силою. Але знайшла лише звичайні квіти, що ростуть на всякому пагорбі.

Схилившись до землі поруч із Главком, я заплакала. Ті, у чиїх жилах тече кров наяд, можуть плакати цілу вічність, та я думала, що мені забракне й вічності, щоб виплакати свою печаль. Еет помилявся: немає ніяких могутніх трав, і я втрачу Главка назавжди, а його ніжна, тлінна краса обернеться на порох землі. Високо над головою мчав мій батько. Ті м’які дурні квіти посхиляли довкруг нас свої стебла. Я ненавиділа їх. Схопила їх у жменю й вирвала з корінням. Я розривала пелюстки, шматувала бадилля. Вологі шматочки прилипали до моїх рук, і сік сочився на мою шкіру. Піднісся сирий і різкий запах, запах кислоти й старого вина. Я розірвала ще одну жменю — руки були липкі й гарячі. У вухах чулося глухе гудіння, наче у вулику.

Важко описати, що трапилося далі. Знання прокинулося в глибинах моєї крові. Воно зашепотіло: сила тих квітів у їхньому соку, і він перетворює всяке створіння на його найправдивішу подобу.

Я не ставила запитань. Сонце вже схилилося за обрій. Уста Главка розтулилися вві сні, і я піднесла над ним жменю квітів, чавлячи їх. Сік назбирувався й тік. Крапля за краплею, білий, наче молоко, він падав у його рот. Одна неслухняна краплина відбігла на уста, і я пальцем підігнала її на язик. Він закашлявся.

— Твоя найправдивіша подоба, — сказала я йому. — Нехай це станеться.

Я стояла навкарачках, приготувавши ще жменю. Вичавлю в нього ціле поле, якщо буде потреба. Та коли я думала це, тінь пробігла його шкірою. Вона темнішала в мене на очах. Спершу брунатна, а тоді пурпурова, вкрила синцем усе його тіло, доки не стала щонайтемніше синя. Його руки розбухли, і плечі також. Волосся проросло на підборідді, довге й мідно-зелене. Там, де туніка не закривала тіла, я побачила пухирі, що вкривали груди. Я придивилася. То були рачки.

— Главку, — прошепотіла я. Його рука здавалася дивною під моїми пальцями, твердою й грубою, ледь холодною. Я потрусила нею. — Прокинься.

Він розплющив очі й не ворушився. Один лише подих. Тоді підхопився на ноги, піднісшись угору, як буряна хвиля, морський бог, яким він завжди був.

— Цирцеє, — вигукнув він, — я змінився!

Я не мала часу піти до лісу, не мала часу притягти його до себе десь на моху. Він не тямився від своєї нової сили, пирхаючи, наче бик на весняному повітрі.

— Дивися, — сказав він, простягаючи руки. — Струпів немає. Немає шрамів. І я не втомлений. Уперше в житті я не втомлений! Я міг би переплисти цілий океан. Я хочу побачити себе. Який у мене вигляд?

— Наче бог, — сказала я.

Він схопив мене за руки й закрутив, і білі зуби заблищали на його синьому обличчі. Тоді він спинився, і йому запала в голову нова думка:

— Тепер я можу піти з тобою. Я можу піти в божі палати. Ти візьмеш мене?

Я не могла відмовити йому. Привела його до своєї баби. Мої руки трішки тремтіли, але брехня була вже на устах. Він заснув серед луків і прокинувся таким.

— Либонь, моє бажання зробити його безсмертним стало якимось пророцтвом. Таке не раз траплялося серед дітей мого батька.

Вона навіть не слухала. Не запідозрила нічого. Мене не запідозрив ніхто.

— Брате, — скрикнула вона, обіймаючи його. — Наймолодший наш брате! Така воля парок. Ми вітаємо тебе тут, доки ти не знайдеш собі палацу.

Ми не гуляли більше узбережжям. Щодня я жила в палатах разом із богом Главком. Ми сиділи на берегах тьмавої річки мого діда, я познайомила з ним усіх своїх тіток, дядьків і їхніх дітей, швидко проминаючи німфу за німфою, хоча перед тим сказала б, напевно, що навіть не знаю їхніх імен. Вони ж зібралися навколо нього, теревенячи про історію його чудесного перетворення. Він вдало скомпонував свою оповідь: який поганий був у нього настрій, як сонливість каменем звалила його і як сила піднесла його вгору, мовби на гребені хвилі, уділена самими парками. Він оголяв перед ними свої сині груди, налиті божественними м’язами, простягав до них руки, гладенькі, наче вилизані морем черепашки.

— Подивіться, я став собою!

Мені подобалося його обличчя в ті хвилини, як воно світилося силою і радістю. Мої груди підносилися так само, як і його. Я прагла сказати йому, що то я піднесла йому цей дар, але бачила, як хотів він вірити, що його божественна природа належить лише йому, і не хотіла відбирати в нього цієї думки. Я досі мріяла, як лежатиму з ним у тому темному лісі, але стала думати про щось більше, говорити собі нові слова: чоловік, подружжя.

— Ходімо, — сказала я йому. — Ти повинен зустрітися з моїми батьком і дідом.

Я вибрала його одяг сама, вишукавши барви, що якнайвигідніше відтіняли його шкіру. Я попередила його, яких знаків пошани від нього чекають, і трималася позаду, стежачи, як він віддає їх. Він упорався добре, і його похвалили. Главка повели до Нерея, старого бога моря, титана, і той показав його Посейдонові, новому морському володареві. З їхньою спільною допомогою Главк опорядив собі підводний палац, обставлений золотом і скарбами із затонулих суден.

Я ходила туди щодня. Солона вода шпигала мені в шкіру, і він часто був страх як заклопотаний завороженими гостями, щоб дати мені щось більше, ніж скороминучу усмішку, але я не перечила. Тепер ми мали час, увесь час, який будь-коли знадобиться нам. То була велика розвага — сидіти за срібними столами й стежити, як німфи й боги пнуться зі шкіри, аби привернути його увагу. Колись вони глузували з нього, називали тельбушником. Тепер же вимагали розповідей про його смертність. Ці історії розросталися раз у раз: його мати, зігнута в три погибелі, батько, який товк його щодня. Вони зітхали й притискали руки до серця.

— Усе гаразд, — казав він їм. — Я послав хвилю, що розбила човен мого батька й убила його. Свою матір я благословив. Тепер у неї новий чоловік і раб, який допомагає їй прати. Вона збудувала мені вівтар, і там уже куриться дим. Моє селище тішиться надією, що я принесу їм щастя.

— І це так? — заговорила німфа, склавши руки на грудях. Вона була однією з моїх сестриць і Персових щонайкращих подруг; її кругле личко завжди палало злобою, однак тепер, розмовляючи з Главком, змінилася навіть вона — стала ясна, як доспіла груша.

— Ще подивимося, — відказав він, — що вони піднесуть мені.

Іноді, коли він дуже тішився, його ноги оберталися на риб’ячий хвіст, і це сталося тепер. Я дивилася, як метляється він мармуром, світячись блідо-сіро, як виграє веселковими барвами його суцільна луска.

— Твій батько справді мертвий? — запитала я, коли вони пішли.

— Звісно. Він заслужив це за своє богохульство.

Він натирав нового тризубця, дар самого Посейдона. Коротаючи свої дні, він вилежувався на ложах, п’ючи з кубків таких великих, як його голова. Він реготав так само, як мої дядьки — розкотисто, широко розкривши рота. Він був не якимось жалюгідним володарем крабів, а одним із найбільших морських богів, що самим своїм кивком міг прикликати китів, рятувати кораблі від рифів і мілин, відганяти плоти з моряками від потопельних хвиль.

— Та круглолиця німфа, — заговорив він, — дуже вродлива. Як її ім’я?

У мене замутилося в голові. Я уявляла собі, як він проситиме моєї руки. На морському березі, мріяла потай я. Тому березі, де ми побачилися вперше.

— Ти говориш про Скіллу?

— Так, Скіллу, — сказав він. — Вона рухлива, наче вода, еге ж? Сріблиста, як ігристий струмок. — Його очі піднеслися, стрівшись із моїми. — Цирцеє, я ще ніколи не був такий щасливий.

Я всміхнулася до нього. Бачила лише, що хлопець, якого любила, нарешті промениться щастям. Усі почесті, якими його обсипали, усі вівтарі, які будували в його ім’я, усі шанувальники, які оточували його, — усе це здавалося моїм щастям, тому що він був мій.

Тепер я бачила німфу Скіллу повсюди. Вона то сміялася з якогось жесту Главка, то бралася рукою за горло й струшувала своє волосся. Вона була дуже вродлива, ніде правди діти, справжній самоцвіт у наших палатах. Річкові боги й німфи зітхали за нею, і вона страх як любила піднести їхні надії одним поглядом і зруйнувати їх другим. Коли вона йшла, чулося легке стукотіння дарунків, що вкладали їй у руки: коралові браслети, разки перлового намиста. Вона сідала поряд зі мною й показувала їх мені один за одним.

— Гарно, — говорила я, навіть не дивлячись.

А тоді вона приходила на ще одне свято, і самоцвітів більшало вдвоє чи втроє — їх вистачало, щоб утопити рибальський човен. Тепер я думаю, що вона, напевно, лютувала на мене за те, що я стільки часу нічого не розуміла. Урешті вона піднесла свої перли, великі, як яблука, просто мені перед очі.

— Чи це не найбільше диво, яке ти будь-коли бачила?

Правду кажучи, я вже запитувала себе, чи вона, бува, у мене не закохана.

— Вони чудові, — мовила я тихо.

Урешті їй довелося, зціпивши зуби, сказати це просто мені у вічі:

— Главк каже, що назбирає мені таких ціле море, якщо це мене втішить.

Ми були в хоромах Океана, і там стояло повітря, запаморочливо просякле фіміамом. Я здригнулася.

— Вони від Главка?

О, ця радість на її обличчі.

— Усі до одної. Ти хочеш сказати, що не чула? Думала, ти дізнаєшся перша, бо ж ви такі близькі. А може, ти для нього зовсім не та, ким себе вважаєш?

Вона чекала, стежачи. Я бачила, як дивляться на мене інші, нервово затамувавши дух. У наших палатах ці сутички завжди були на вагу золота.

Вона всміхнулася.

— Главк попросив мене вийти за нього заміж. Я ще не вирішила, що йому відповісти. Яка буде твоя порада, Цирцеє? Чи брати мені його з усією тою синьою шкірою й плавниками?

Наяди засміялися, як тисяча плескотливих водограїв. Я втекла, щоб вона не побачила моїх сліз і не зробила з них ще один свій трофей.

Мій батько говорив із річковим дядечком Ахелоєм і насупився, коли його урвали.

— Що тобі?

— Я хочу заміж за Главка. Ти дозволиш мені?

Він засміявся.

— Главка? Він уже знайшов собі пару. І це начебто не ти.

Мене охопив жах. Я не затрималася навіть, щоб зачесати волосся чи перевдягтися. Мені здавалося, що кожна хвилина — це крапля крові, яка витікає з мене. Я побігла до палацу Главка. Він пішов до хоромів якогось іншого бога, а тому я чекала, тремтячи серед перевернутих кубків і просяклих вином подушок, що лишилися після його останньої учти.

Нарешті він прийшов. Одним помахом руки змів увесь безлад, і підлога заблищала знову.

— Цирцея, — сказав він, побачивши мене. Сказав, ніби говорив «нога».

— Ти одружуєшся зі Скіллою?

Я дивилася, як тінь пробігла його обличчям.

— Чи ж вона не найдосконаліше створіння, яке будь-хто бачив колись? Її кісточки такі маленькі й витончені, як найніжніша голубка в лісі. Річкові боги лютують, що вона вподобала мене, і я чув, що навіть Аполлон заздрить мені.

Тепер я пошкодувала, що не скористалася з хитрощів, так добре знаних моєму роду, які прикрасили б моє волосся, очі й уста.

— Главку, — сказала я, — вона прекрасна, але не рівня тобі. Вона жорстока й не кохає тебе так, як могла б кохати я.

— Що ти хочеш сказати?

Він насуплено глянув на мене, наче бачив обличчя, яке ніяк не міг згадати. Я міркувала, що зробила б моя сестра. Я підступила до нього, провела пальцями по його руці.

— Хочу сказати, що знаю того, хто кохає тебе більше.

— Кого? — запитав він.

Але я побачила: він почав здогадуватися. Його руки піднеслися, немов бажаючи відштовхнути мене, хоч він і був величавим богом.

— Ти була мені за сестру, — сказав він.

— Я буду не лише сестрою, — мовила я. — Я буду всім.

Я припала устами до його уст.

Він відштовхнув мене. Його обличчям пробігли гнів і якийсь незвичайний страх. Він був майже такий, як колись.

— Я покохала тебе, відколи вперше побачила під вітрилами, — промовила я. — Скілла регоче з твоїх плавників і зеленої бороди, але я кохала тебе, коли риб’ячі тельбухи були на твоїх руках і ти гірко плакав від кривд свого батька. Я допомогла тобі, коли…

— Ні! — Він розітнув рукою повітря. — Я не хочу згадувати ті дні. Щогодини новий синець, і новий біль, і суцільна втома, тягар та слабкість. Тепер я сиджу на радах із твоїм батьком. Я не випрошую недоїдків із чужих рук. Німфи змагаються за мене, і я можу обрати з-поміж них найкращу, і ця найкраща — Скілла.

Слова падали на мене, наче каміння, але я не хотіла зректися його так легко.

— Я зможу стати для тебе всім, — вела я далі. — Можу втішити тебе, присягаюся. Ти не знайдеш нікого вірнішого за мене. Я згодна на все.

Гадаю, він таки любив мене трохи. Бо перш ніж я встигла перелічити тисячу принижень свого серця, назвати всі потаємні докази своєї пристрасті, усі щонайдогідливіші акти пошанування, до яких була готова тоді, то відчула, як його сила огортає мене. І тим же миттєвим порухом, яким прибирав подушки, він відіслав мене тепер до моїх кімнат.

Я лежала в бруді, плачучи. Ті квіти повернули йому справжнє його єство: він став синім, хвостатим і не моїм. Я думала, що помру від страшного болю, що був геть не подібний до того німого провалля, яке залишив мені Еет, а люто протинав гострим лезом груди. Але я не могла померти. Житиму далі і щохвилини нестиму в серці пекучий біль. То були такі страждання, що змушують наш рід обертати свою живу плоть на дерево й камінь.

Прегарна Скілла, тендітна голубка Скілла, Скілла із серцем змії. Навіщо вона це вчинила? Коли вона говорила про плавники, я бачила в її очах не любов, а глум. Можливо, вона зробила це, тому що любила моїх сестру й брата, які глузували з мене. Можливо, тому, що її батько був простою рікою, а мати — морською німфою з обличчям акули, і їй припала до доші думка забрати щось у доньки самого сонця.

Це не мало значення. Я знала лише те, що ненавиджу її. Я була така сама, як і всяка дурна дівиця, що без тями кохала того, хто кохає іншу. Я думала: щойно вона зникне, усе відразу зміниться.

Я пішла з палат батька. То був час між заходом сонця й появою моєї блідої тітки. Ніхто не бачив мене. Я зібрала квіти, що вертали правдиву подобу, і принесла їх до заводі, де Скілла купалася щодня. Потім потовкла їхні стебла й краплю за краплиною вичавила білий сік у воду. Вона більше не зможе приховати свою злобу. Усю її потворність буде видно з першого погляду. Брови стануть густі, волосся поблякне, а на довгому носі виросте рильце. У наших палатах луною прокотиться її несамовитий крик, і коли великі боги прийдуть шмагати мене, я лише привітаю їх, бо кожен удар, що посмугує мою шкіру, буде ще одним доказом мого кохання до Главка.

Роздiл шостий

Тієї ночі фурії не прийшли по мене. Ніхто не прийшов і наступного ранку, і цілий день аж до вечора також. Коли сутеніло, я застала матір перед дзеркалом.

— Де батько?

— Відразу пішов до Океана. Там справляють учту. — Вона наморщила носа, показавши рожевий язик між зубами. — Ти забруднила ноги. Хіба так важко їх помити?

Я не помила їх, бо не могла чекати й хвилини. А що, коли Скілла сидить на бенкеті, простягшись у Главка на колінах? А що, коли вони вже побралися? А що, коли не подіяв сік?

Тепер дивно згадувати, як усе це мене тривожило.

У палатах було тісніше, ніж зазвичай, і звідти відгонило тією самою трояндовою олією, яку кожна німфа вважала своїми незвичайними чарами. Я не бачила батька, але там була тітка Селена. Вона стояла посеред гурту піднесених догори облич: мати-птаха та її пташенята, які чекають, коли їм напхають роти.

— Зрозумійте, я пішла подивитися, тому що збурилася вода. Я думала, що це якась… зустріч. Ви ж знаєте, хто така Скілла.

Мені перехопило дух. Мої сестри хихотіли й скоса зиркали одна на одну. Хоч що зараз буде, подумала я, не подавай знаку.

— Але вона дуже дивно борсалася, наче та кішка, що тоне у воді. А тоді… ні, я не зможу цього сказати.

Вона приклала сріблисту руку до рота. То був милий жест. Усе в моїй тітці було миле. Її чоловік був прегарним пастухом, зачарований своїми безсмертними вівцями, який марив нею цілу свою вічність.

— Нога, — сказала вона. — Гидотна нога. Наче в кальмара, безкоста й вкрита слизом. Вона вихопилася їй із живота, а ще одна — поряд із нею, а тоді ще й ще, доки не вилізло цілих дванадцять, бридких й обвислих.

Кінчики моїх пальців ледь закололи там, де потік сік.

— То був лише початок, — мовила Селена. — Вона стала дибки, крутячи плечима. Шкіра її посіріла, а шия витягнулася. З неї випорснуло п’ять нових голів із глибоченними зубастими пащами.

Мої сестри зітхнули, але той звук був тихий, немов від далеких хвиль. Годі було уявити жах, який описала Селена, змусити себе збагнути: це вчинила я.

— Увесь цей час вона гавкотіла й вила, наче якась зграя диких собак. Я відчула полегкість, коли вона врешті-решт пірнула у хвилі.

Коли я витискала сік у заводь Скілли, не думала про те, як сприймуть це інші: сестри Скілли, її тітки, брати й загалом ті, хто її любить. Якби про це подумала, то сказала б собі, що Скілла — їхня улюблениця, і коли фурії прийдуть по мене, то якнайгучніше вимагатимуть моєї крові. Але тепер, роззирнувшись навколо себе, побачила обличчя ясні, як наточені леза. Вони поприпадали одна до одної, лепечучи: «Як би я хотіла це побачити! Ти можеш таке собі уявити?»

— Розкажи ще раз, — гукнув дядько, і мої сестри в перших згідно закричали.

Тітка всміхнулася. Її губи вигнулися серпом, як вона сама на небі. Вона розповіла все ще раз: про ноги, шию, зуби.

Голоси моїх братів прокотилися попід стелею.

— Ти знаєш, що половина палацу лежала з нею?

— Я радий, що не дав їй допастися до себе.

І голос одного з річкових богів піднісся над усіма:

— Ясна річ, вона гавкає. Вона завжди була сучка!

Розкотистий сміх роздер мої вуха. Я бачила, як річковий бог, який присягав битися з Главком за неї, регоче до сліз. Сестра Скілли завила жартома, наче собака. Навіть мої дід та баба прийшли послухати, не стримавши сміху також. Океан сказав щось на вухо Тетії. Я не могла нічого почути, але стежила за ним майже цілу вічність і знала порухи його губ. «Невелика втрата».

Поряд зі мною дядько кричав:

— Розкажи ще раз!

Цього разу тітка лише закотила свої перлові очі. Від нього тхнуло кальмарами, і до того ж уже давно минув час трапези. Боги поплинули на свої ложа. Налито кубки, рознесено амброзію. Їхні губи почервоніли від вина, обличчя заблискотіли, як самоцвіти. Їхній сміх скрекотів навколо мене.

Я знала цю збудливу насолоду, подумалося мені. Я бачила її доти в ще одній темній залі.

Двері відчинилися, і зайшов Главк, тримаючи тризубець. Його волосся було зеленіше, ніж будь-коли, розкудлане, як лев’яча грива. Я бачила радість, що вигравала в очах моїх сестер, чула, як зашепотіли вони від збудження. З’явилася нова розвага. Вони розкажуть йому, ким стала його кохана, пожбурять у нього яйцем і, сміючись, подивляться, як тече воно його обличчям. Але перш ніж заговорили вони, з’явився мій батько, який приступив, щоб відвести його вбік.

Мої брати й сестри в перших розчаровано зітхнули. Зануда Геліос зіпсував їм таку розвагу. Байдуже: Перса впече ще йому потім або Селена. Вони піднесли кубки й повернулися до своїх утіх.

Я пішла за Главком. Не знаю, як посміла, напевно, тому що мій розум переповнений сірою бовтанкою, що колихалася, наче хвилі. Я стояла під покоєм, куди зайшов разом із ним мій батько.

Далі почула тихий голос Главка:

— Чи можна її обернути на ту, ким вона була?

Усякий роджений богом знає відповідь ще з пелюшок.

— Ні, — сказав мій батько. — Жоден бог не може вернути того, що змінили парки чи інший бог. Однак у цих палатах тисячі красунь, одна спіліша за іншу. Шукай собі когось з-поміж них.

Я чекала й досі сподівалася, що Главк подумає про мене. Я вийшла б за нього в одну мить. Але сподівалася ще й на інше, у що не повірила б і сама ще за день до того: що він виплаче всі сльози, знемагаючи без Скілли, і не відступить від свого єдиного правдивого кохання.

— Я розумію, — сказав Главк. — Це справді прикро, але, як ти кажеш, вона не одна.

Почулося тихе металеве деренчання. Він грався зубцями свого тризуба.

— Наймолодша Нереєва вродлива, — сказав він. — Як її звати? Фетида?

Мій батько клацнув язиком.

— Надто зарозуміла, як на мій смак.

— Гаразд, — мовив Главк. — Дякую за добру пораду. Я поміркую.

Вони пройшли повз мене. Батько сів на своєму визолоченому кріслі поруч із дідом. Главк попростував до пурпурних лож. Він підвів погляд, почувши слова річкового бога, і засміявся. Це останній мій спогад про його обличчя, і зуби, що блищали, наче перли, у світлі смолоскипа, і його геть синю шкіру.

Коли мине час, він таки послухається поради мого батька. Главк спатиме з безліччю німф, плодячи дітей із зеленим волоссям і хвостами, яких рибалки полюбили за те, що вони наповнювали їхні сіті. Я іноді бачила їх — вони, як дельфіни, вигравали на гребенях щонайвищих хвиль. Вони ніколи не ступали на берег.

***

Чорна річка плинула між берегів. Бліді квіти хиталися на своїх стеблах. На це все я дивилася невидющими очима. Одна за одною гинули мої надії. Я не буду у вічності з Главком. Ми не станемо подружжям. Ми ніколи не ляжемо разом у тому лісі. Його любов до мене захлинулася й зникла.

Німфи й боги пропливали повз, їхні плітки витали в пахучому, осяяному смолоскипами повітрі. Їхні обличчя були такі самі, як і завжди, живі та сяйливі, але раптом вони здалися мені чужими. Їхнє дорогоцінне намисто голосно стукало, як пташині дзьоби, а червоні роти широко витягувалися від сміху. Десь там Главк реготав поміж них, але я не могла б дочути той його голос серед гамору юрби.

«Не всі боги повинні бути однакові».

Моє обличчя запалало. То був скоріше не біль, а жалючий опік, що ніяк не хотів минати. Я притисла пальці до щік. Скільки минуло часу, відколи згадувала Прометея? Його образ постав переді мною тепер: розірвана спина й незворушне обличчя, темні очі, які обіймали геть усе.

Прометей не плакав, коли на нього сипалися удари, хоча й укрився кров’ю так, що був наче статуя, занурена в золото. І весь той час на нього дивилися боги очима ясними, наче блискавиці. Якби їм випала нагода, вони б радо й самі взяли до рук бича.

Я не така, як вони.

«Хіба? — почула голос дядька, розкотистий і низький. — Тоді повинна думати, Цирцеє. Чого б не зробили вони?»

Крісло батька вкрито шкірами щонайчорніших ягнят. Я опустилася на коліна поряд з їхніми звислими головами.

— Батьку, — мовила, — це я обернула Скіллу на потвору.

Позмовкали всі голоси навколо. Я не знаю, чи подивилися на мене дальні ложа, чи подивився на мене Главк, але це зробили всі дядьки, вихоплені зі своєї сонливої бесіди. Я відчула гостру радість. Уперше в житті мені хотілося зазирнути їм у вічі.

— Я використала лиху фармаку, щоб зробити з Главка бога, а тоді обернула на потвору Скіллу. Я ревнувала його до неї і хотіла зробити її почварою. Зробила це себелюбно, заради помсти й хочу прийняти кару.

— Фармаку, — сказав батько.

— Так. Жовті квіти, що виростають із пролитої крові Кроноса й обертають усяке створіння на його найправдивішу подобу. Я викопала сотню квітів і вичавила їх у заводь.

Я сподівалася, що зараз принесуть бича й прикличуть фурію. Прикують мене поряд із дядьком до скелі. Однак батько лише наповнив чашу.

— Дурниця. Ті квіти не мають у собі сили тепер. Зевс давно мав подбати про це.

Я вирячилася на нього.

— Батьку, я це зробила. Своїми руками розламала їхні стебла, обливши соком губи Главка, і тоді він став іншим.

— Ти маєш передчуття, таке сильне в усіх моїх дітей. — Його голос рівний і незворушний, як кам’яна стіна. — Така була доля Главка — змінитися тоді. Трави не вчинили нічого.

— Ні, — спробувала довести, але він не змовкав. Його голос піднісся, щоб перекричати мій.

— Подумай, дочко. Якщо із смертних так легко робити богів, то чи кожна богиня не підгодувала б ними свого улюбленця? Ти не перша ревнива дівчина в цих палатах.

Мої дядьки заусміхалися.

— Лише я одна знаю, де ростуть квіти.

— Певно, що ні, — промовив Протей. — Ти маєш це знання від мене. Гадаєш, що я сказав би тобі, якби знав, що ти могла б завдати якоїсь шкоди?

— І якби в тих квітах була така сила, — сказав Нерей, — то моя риба із заводі Скілли перемінилася б також. Але вона жива й здорова.

Моє обличчя запашіло.

— Ні. — Я відмахнулася від порослої водоростями руки Нерея. — Я зробила потворою Скіллу й повинна прийняти кару.

— Дочко, не роби тут вистави, — розітнули повітря його слова. — Якщо світ містив би силу, про яку ти говориш, то невже б такій, як ти, випало довідатися про це?

Тихий сміх за моєю спиною, неприхована втіха на обличчях дядьків. Але найголовніше — це батьків голос, який говорив ті слова так, наче відкинув сміття. «Такій, як ти». У всякий інший день свого життя я скрутилася б самотою калачиком і заснула. Але того дня його глум був як іскра, що падає на суху губку.

— Помиляєшся, — мовила я.

Він відхилився, кажучи щось моєму дідові. Тоді його погляд повернувся до мене, а обличчя запалало.

— Що ти сказала?

— Що ті рослини мають силу.

Його шкіра запалала біло. Біло, як пломінь вогню, як найчистіший, найгарячіший жар. Він устав, але піднісся ще вище, наче мав пробити отвір у стелі, у земній корі, а потім рости ще й далі, аж до самих зір. А тоді полилася гарячінь, прокотившись по мені, як гуркотіння хвиль, укривши пухирями шкіру, вичавивши дух із моїх грудей. Я хапнула ротом повітря, але його не було. Він увібрав усе.

— Ти смієш перечити мені? Ти, що не можеш запалити пломінця чи наслати краплю води? Найгірша з моїх дітей, нікчемна й зіпсована, якій навіть за плату годі знайти чоловіка. Відколи ти народилася, я шкодував тебе й дозволяв тобі не одне, але тепер ти стала горда й неслухняна. Ти хочеш, щоб я зненавидів тебе ще більше?

Ще одна така мить — і розтопився б камінь, і всі мої водяні сестриці зсохлися б до кісток. Моє тіло закипіло й репнуло, як печений плід, а голос зів’яв у горлі й згорів там дотла. Біль був такий, що уявити годі, — болісна мука, що ввібрала всі мої думки.

Я впала батькові до ніг.

— Батьку, — прохрипіла, — пробач мені. Я помилилася, повіривши в ту річ.

Поволі жар улігся. Я лежала там, де впала на мозаїчну підлогу, з її рибами й червоними плодами дерев. Мої очі наполовину осліпли, а руки були як розтоплені лапи. Річкові боги захитали головами, наслідуючи звуки води, що тече поміж скель. «Геліосе, ти маєш найдивніших дітей».

Батько зітхнув.

— То провина Перси. Усі решта до неї були як усі.

Я не ворушилася. Минали години, і ніхто не поглянув на мене й не покликав на ім’я. Вони всі говорили про справи, про смак їжі й вина. Смолоскипи згасли, і ложа спорожніли. Батько підвівся й підступив до мене. Легкий вітерець, що віяв від нього, розтяв мою шкіру, як ніж. Я міркувала, що моя баба могла б сказати ласкаве слово, принести бальзам, що вигоїв би попечену шкіру, але вона вже лягла в ліжко.

Напевно, вони пришлють вартових по мене, подумала я. Але навіщо? Я нікому не загрожую в цьому світі.

По мені пробігали хвилі болю: холодна, гаряча, а тоді знову холодна. Мої кінцівки кривавилися й зчорніли, шкіра вкрилася ранами. Я остерігалася торкатися свого обличчя. Скоро заясніє світанок, і вся моя родина збереться снідати, щебечучи про денні розваги. Скрививши губи, вони проминуть те місце, де я лежу.

Поволі, мало-помалу я звелася на ноги. Думка про те, щоб повернутися до палат батька, була як розпечений жар у горлі. Я не могла піти додому. Існувало лише одне місце у світі, яке я знала: той ліс, про який так часто мріяла. Глибокі тіні сховають мене, і моховитий ґрунт приголубить мою понівечену шкіру. Той образ постав перед очима, і я поволі пошкутильгала до нього. Солоне повітря морського берега шпигало голками моє роздерте горло, і від кожного дотику вітру мої рани щосили кричали. Урешті-решт відчула, як тінь накрила мене, і я скрутилася на моху. Трішки дощило, і волога земля ласкаво прийняла мене. Я стільки разів уявляла, як лежала там із Главком, але з усіх сліз, які пролила за нездійсненною мрією, палючий вогонь не залишив і сліду. Я заплющила очі, бредучи крізь здригання й зойки болю. Моя невгасна божественність поволі перемагала. Дихання заспокоїлося, проясніло в очах. Руки й ноги досі боліли, але коли доторкнулася до них пальцями, то натрапила вже на шкіру, а не вугілля.

Зайшло сонце, палахкочучи за деревами. Разом із зорями прийшла ніч. Моя тітка Селена ще не рушила до свого сновидого чоловіка, і мене оповила сутінь. Саме це, гадаю, і дало мені досить снаги підвестися, бо мені здавалася нестерпною думка, що вона розповість про мене: «Та дурненька справді пішла дивитися на них! Нібито досі вірить, що вони діють!».

Нічне повітря пощипувало мою шкіру. Трава була суха, витовчена літньою спекою. Я знайшла пагорб і спинилася на його схилі. У світлі зір квіти здавалися малими, безбарвно-сірими й прив’ялими. Я зірвала стебло й потримала його в руці. Воно лежало в ній поникле, і весь його сік висох і зник. А що, гадала я, мало б статися? Воно підскочить, викрикуючи: «Твій батько каже неправду. Це ти перемінила Скіллу й Главка. Ти не нікчема й не каліка, а перероджений Зевс»?

Однак, коли я стала на коліна, усе-таки почула щось. Не звук, а своєрідну тишу, кволе гудіння, наче простір між двома нотами в пісні. Я чекала, доки воно розчиниться в повітрі, доки мій розум виправить себе. Але воно тривало.

До мене прийшла несамовита думка під отим небом: «Я з’їм ці трави. І тоді все, що є насправді в мені, нарешті виб’ється назовні».

Я піднесла їх собі до рота. Але відваги забракло. Чим я насправді є? Це знання було мені нестерпне.

***

Уже майже розвиднілося, коли мене знайшов дядько Ахелой з бородою, замиленою від поспіху.

— Прибув твій брат. Тебе кличуть.

Я пішла йому вслід до палат батька, ще трішки кульгава. Ми пройшли повз виполірувані столи, запнуту спальню матері. Еет стояв над шашками батька. Його обличчя вигострилося від зрілості, а рудувата борідка була густа, як папороть. Він був розкішно одягнутий навіть як на бога, убраний у лілові й пурпурні шати, щільно вишиті золотом. Та коли він обернувся, на мене наринула раптом моя колишня любов. Тільки через присутність батька я відразу не впала йому в обійми.

— Брате, — звернулася, — я сумувала за тобою.

Він насупив чоло.

— Що з твоїм обличчям?

Я торкнулася його рукою, і злущена шкіра пропекла мене болем. Я почервоніла. Не хотіла казати йому, не хотіла казати тут. Батько сидів у своєму палахкому кріслі, і навіть його слабке звичне світло однаково завдавало болю.

Батько врятував мене від потреби відповісти.

— Ну? Вона прийшла. Говори.

Я задрижала, відчувши невдоволення в його голосі, але обличчя Еета було спокійне, ніби гнів мого батька — це звична річ.

— Я прийшов, — сказав він, — почувши, на що перетворилася Скілла й так само Главк від руки Цирцеї.

— Від руки парок. Кажу тобі: Цирцея не має такої сили.

— Це не так.

Я затамувала подих, чекаючи, що гнів мого батька впаде на його голову. Але брат провадив далі:

— У моєму царстві Колхіда я вже чинив такі речі, і навіть більші, далеко-далеко більші. Виточував молоко із землі, зачаровував людські чуття, творив воїнів із землі. Я прикликав драконів і запрягав їх у колісницю. Я знаю закляття, що застилають чорним небо, і варив зілля, що воскрешає мертвих.

У будь-чиїх устах слова ці здалися б неймовірною брехнею. Але в голосі мого брата лунало те саме його колишнє переконання.

— Це мистецтво називають фармакея, тобто використання фармаки — трав, що наділені силою чинити у світі зміни, — і не тільки тих, що проросли з крові богів, а й тих, що звичайно ростуть на землі. Це справжній дар — черпати їхню силу, і не я один володію ним. На Криті Пасифая править своїми чарівними зіллями, у Вавилоні Перс заклинає душі вертатися назад у тіло. Цирцея остання, і це остаточний доказ.

Погляд мого батька був десь далеко. Неначе він дивився крізь море й землю, аж до самої Колхіди. Можливо, то лише заколихався вогонь у багатті, але я подумала, що його обличчя замерехтіло.

— Можу я дещо показати?

Мій брат витягнув із шат невеликий горщик із восковою печаткою. Він розламав печатку й торкнувся пальцем рідини всередині. Я відчула гострий запах зелені, у якому переважала папороть.

Він приклав великий палець до мого обличчя й промовив слово, надто тихо, щоб я почула. Моя шкіра засвербіла, і потім біль згас, як задута свічка. Приклавши руку до щоки, я відчула, яка вона гладенька, ледь-ледь лискуча, наче від олії.

— Гарно, еге ж? — запитав Еет.

Батько не відповів. Він сидів на диво мовчазний. Я також була приголомшена. Силу зцілення чужого тіла мали лише найбільші боги, а не ми.

Брат усміхнувся, ніби почувши мої думки.

— І це лише найменша з моїх сил, які я черпаю із самої землі, тому їх не обмежують звичайні закони богів. — Він трохи помовчав. — Звісно, я розумію, що годі тепер чекати на твою думку. Ти мусиш порадитися. Але знай, що я радо влаштував би Зевсові дещо… разючіший показ.

У його очах промайнуло щось хиже.

Батько поволі промовляв слова. Те саме оніміння було й на його обличчі. Я зрозуміла це з якимось подивом: він боїться.

— Я мушу порадитися, як ти кажеш. Це… дещо нове. Доки не ухвалено рішення, ви залишитеся в цих палатах. Обоє.

— Я й не чекав іншого, — промовив Еет.

Він схилив голову й, розвернувшись, пішов. Я пішла за ним, відчуваючи, як мурахи біжать по шкірі від напливу думок і нової надії, якій сама ще не йняла віри. Двері з миррового дерева зачинилися за нами, і ми стали у вітальні. Обличчя Еета було незворушне, ніби він не зробив щойно дива, змусивши змовкнути батька. Я наготувалася поставити тисячу запитань, але він заговорив перший:

— Що ти робила весь цей час? Тобі знадобилася ціла вічність. Я вже подумав, що ти не фармакіда взагалі.

Цього слова я не знала. Тоді цього слова ще не знав ніхто.

— Фармакіда, — повторила я.

Чарівниця.

Новини поширилися блискавично. За обідом діти Океана зашепотіли, побачивши мене, і розбіглися. Коли наші руки торкалися, діти бліднули, і коли я передала кубок річковому богові, той відвернув погляд.

— О ні, дякую, я не спраглий.

Еет засміявся.

— Ти звикнеш до цього. Ми також тепер самотні.

Але він не був самотній. Щовечора сидів на помості діда з батьком і нашими дядьками. Я стежила, як брат попиває нектар, щирячи зуби. Я дивилася на його мінливе обличчя: і радість, і смуток зникали з нього швидко, неначе зграйка мальків у воді.

Я чекала, доки піде батько, а тоді сіла на стілець поруч з Еетом. Мені страх як кортіло лягти коло нього на ложі, прихилитися до плеча, але він здавався таким похмурим і серйозним, що я не знала, як підступитися.

— Тобі подобається твоє царство? Колхіда?

— Воно найпрекрасніше у світі, — відповів він. — Я зробив те, що казав, сестро. Я зібрав там усі дива з наших країв.

Я всміхнулася, почувши, як він зве мене сестрою, розповідаючи про ті старі мрії.

— Я хотіла б це побачити.

Він не сказав нічого. Він чарівник, який може виривати зуби у змій і дуби із землі. Я йому не потрібна.

— І Дедала також?

Він скривився.

— Ні, він у сильці в Пасифаї. Можливо, саме вчасно. Але я маю велетенське руно зі щирого золота й кількох драконів.

Мені не довелося витягувати з нього ті історії. Вони лилися рікою: заклинання й чари, які він насилав, істоти, яких прикликав до себе, трави, що зрізав при місячному світлі, заварював й обертав на дива. Кожна нова розповідь дивовижніша за попередню: грім, що сходить із кінчиків його пальців, спалені й знову воскреслі ягнята.

— Що ти сказав, коли загоїв мої рани?

— Слово сили.

— Навчиш і мене?

— Чарівництва навчити не можна. Ти знайдеш його сама. Або не знайдеш.

Я подумала про те гудіння, яке почула, торкаючись квітів, потойбічне знання, що пропливло крізь мене.

— Відколи ти знаєш, що можеш усе це робити?

— Відколи народився, — сказав він. — Але мені довелося чекати, щоб утекти з очей батька.

Усі ті роки він був зі мною й не сказав нічого. Я розтулила рота, щоб запитати: «Як ти міг нічого мені не сказати?». Але цей новий Еет у своєму барвистому вбранні тепер відлякував мене.

— Ти не боявся, — запитала, — що батько розсердиться?

— Ні. Я ж не такий дурний, щоб принижувати його перед усіма. — Він стрелив у мене очима, і я спаленіла. — Так чи інакше, йому б хотілося знати, як використовувати цю силу собі на користь. Батько стривожений через Зевса. Він повинен дібрати правильну міру; загроза, яку становимо ми, мусить бути такою сильною, щоб Зевс замислився, і водночас не такою, щоб мусив діяти.

Мій брат, він завжди зазирав у найдальші закапелки світу.

— А якщо олімпійці спробують забрати в тебе чари?

Він усміхнувся.

— Думаю, вони не зможуть, хай там що. Як я казав, фармакея не знає звичайних меж, що властиві богам.

Я опустила погляд на свої руки й спробувала уявити, як народилися з них чари, що похитнули світ. Але та певність, яку я мала, вичавлюючи сік у рот Главка й заводь Скілли, здавалося, зникла. Можливо, подумала я, мені треба знову доторкнутися до тих квітів. Але мені не дозволяли виходити, доки батько не поговорить із Зевсом.

— І… ти вважаєш, що я можу творити ті самі чудеса, що й ти?

— Ні, — відказав мій брат. — Я найсильніший із нас чотирьох. Але ти, здається, маєш здібність до перетворень.

— То були лише квіти, — сказала я. — Вони дають створінням їхню справжню подобу.

Еет повернув до мене свій філософський погляд.

— І ти вважаєш, що це такий збіг — що їхні форми збігаються з твоїм бажанням?

Я подивилася на нього.

— Я не хотіла зробити зі Скілли монстра. Лишень показати потворність, яка вже була в ній.

— І ти вважаєш, що це було насправді в ній? Шестиголове слизьке страхіття?

Моє обличчя запекло.

— А чому б ні? Ти не знав її. Вона була дуже жорстока.

Він засміявся.

— О Цирцеє! Вона була звичайна мальована хвойда, як і всі решта в цих чорних палатах. Якщо ти кажеш, що в ній ховався один із найбільших монстрів нашого часу, то ти дурніша, ніж я думав.

— Не думаю, що так легко сказати, що заховане в комусь іншому.

Він закотив догори очі й налив собі ще одну чашу.

— Але насправді я думаю, що Скілла уникла кари, яку ти приготувала їй.

— Що це означає?

— Подумай. Що потворна німфа робила б у наших палатах? Чого варте її життя?

Знову, як і колись, він запитує, а я не можу відповісти.

— Не знаю.

— Певно, що знаєш. Саме тому це була б чудова кара. Навіть із найвродливішої німфи користі мало, а потворна була б непотребом, порожнім місцем. Вона ніколи не вийшла б заміж і не мала дітей. Була б тягарем для сім’ї, плямою. Вона жила б між тінями, і з неї глумилися б та знущалися. Будучи ж потворою, — сказав він, — вона завжди знайде собі місце. Вона здобуде всю славу, що зможе вхопити. За це її ніхто не полюбить, але й біди вона не знатиме. Тож забудь тепер про весь свій безглуздий жаль. Думаю, дехто навіть скаже, що ти стала їй у пригоді.

Минуло дві ночі, відколи мій батько зачинився з дядьками. Я спинялася під дверима із червоного дерева, але не чула нічого, ані найменшого шепоту. Коли вони вийшли, їхні обличчя були незворушні й похмурі. Батько ступив до колісниці. Його пурпуровий плащ полискував тьмяно, як вино, а на голові променилася велика золота корона. Він, не озираючись, шугнув у небо й повернув коней до Олімпу.

Ми чекали в Океанових палатах його повернення. Ніхто не вилежувався на березі річки й не сплітався в обіймах із коханою. Наяди перемовлялися, світячи червоними щічками. Річкові боги штовхалися між собою. Мій дід оглядав усіх зі свого трону з порожньою чашею в руці. Мати вихвалялася серед сестер:

— Перс і Пасифая, певно ж, дізналися перші. Хіба диво, що Цирцея виявилася останньою? Я народжу собі таких ще зо сто, і вони зроблять мені срібного човна, що літатиме попід хмарами. Ми станемо володарями Олімпу.

— Персо! — зашипіла моя баба з другого кінця кімнати.

Тільки Еет, здавалося, не тривожився. Він сидів, геть спокійний, на своєму ложі, попиваючи з кованої золотої чаші. Я трималася віддалік, міряючи кроками довгі галереї, пробігаючи руками по кам’яних стінах, завжди ледь вологих від присутності численних водяних богів. Пильно оглянула кімнату, шукаючи Главка. Ще й досі якась частинка мене прагла бачити його, навіть тоді. Коли я спитала в Еета, чи Главк бенкетує з рештою богів, він лише посміхнувся.

— Він ховає свою синю пику. Чекає, коли всі забудуть, як він отримав її.

Мені скрутило живіт. Я не думала, що моє зізнання забере в Главка його найбільшу гордість. Надто пізно, подумала я. Надто пізно для того всього, що мала б знати. Я припустилася стількох помилок, що в їхніх складних сплетіннях не могла знайти дорогу до першої. Чи це перетворення Скілли, чи перетворення Главка, чи присяга бабі? А чи те, що я взагалі заговорила до Главка? Мене пройняло моторошне відчуття, що все почалося давно, ще з першого мого подиху на цьому світі.

Мій батько, напевно, зараз стояв перед Зевсом. Брат був певен, що олімпійці нам нічого не зроблять. Але чотирьох чарівників із роду титанів спустити з думки не так уже й легко. А якщо знову війна? Великі палати розчахнуться понад нами. Зевсова голова загородить світло, а потім його рука розчавить нас одне за одним. Еет прикличе своїх драконів, принаймні зможе вийти на бій. А що можу я? Зривати квіти?

Мати мила ноги. Дві сестри тримали срібну миску, третя лила запашну миррову олію з пляшки. «Яка ж дурна, — подумала я. — Не буде ніякої війни. Мій батько — стріляний птах у всіх тих справах. Він знайде спосіб уласкавити Зевса».

У кімнаті проясніло: прийшов мій батько. Його обличчя було наче з кутої бронзи. Ми стежили за ним, коли він ішов до помосту попереду. Проміння його корони відігнало всі тіні. Він окинув нас оком.

— Я говорив із Зевсом, — мовив він. — Ми знайшли шлях до згоди.

Мої брати й сестри полегшено зітхнули, наче вітерець промайнув пшеничним полем.

— Він погоджується, що у світ прийшло щось нове. Що ці сили не подібні до жодних інших. Він погоджується, що ця сила походить від чотирьох моїх дітей із німфою Персою.

Знову хвиля зітхання, сповнена чимраз більшого збудження. Мати облизала губи, схиливши голову так, наче в неї на голові вже лежала корона. Її сестри перезирнулися, скрегочучи зубами.

— Ми згодилися також, що ці сили не становлять нагальної небезпеки. Перс живе поза нашими обширами і ніяк нам не загрожує. Чоловік Пасифаї — син Зевса, і він подбає про те, щоб вона знала своє місце. В Еета залишиться його царство, якщо він погодиться бути під наглядом.

Мій брат похмуро кивнув, але я помітила усмішку в його очах: «Я можу заслонити навіть небо. Тільки спробуйте вистежити мене».

— Крім того, кожен із них заприсягся, що ці сили прийшли до них мимоволі й без умислу, а не від злоби чи бунтівливих намірів. Вони натрапили на магію трав через простий випадок.

Здивувавшись, я кинула ще один погляд на брата, але його обличчя залишилося незворушним.

— Усі, крім Цирцеї. Ви всі були тут, коли вона зізналася, що умисне шукала магічних сил. Її було попереджено триматися осторонь, але вона не послухалася.

Баба сиділа в кріслі з кам’яним обличчям.

— Вона зневажила мої накази й не визнавала моєї влади. Вона використала свої зела проти таких самих, як вона, і вчинила також інші переступи. — Його білий сліпучий позирк спинився на мені. — Вона знеславила наше ім’я. Вона не вдячна за турботу, яку ми виявили їй. Ми дійшли згоди із Зевсом, що за це вона заслуговує на кару. Її вигнано на пустельний острів, де вона не чинитиме більше шкоди. Вона відбуває завтра.

Тисяча очей утупилася в мене. Я хотіла кричати, благати, але мені забракло духу. Мій голос, завжди тонкий, геть зник. «Еет заступиться за мене», — подумала я. Але коли кинула погляд на нього, він лише дивився на мене з усіма іншими.

— І ще одне, — сказав батько. — Як я зауважив, очевидно, що джерело цієї нової сили походить від мого союзу з Персою.

Як у тумані, я дивилася на обличчя матері, що переможно засяяло.

— Тому ми погодилися: я не народжуватиму більше дітей від неї.

Моя мати закричала, похилившись спиною на коліна сестер. Її хлипання відлунювали від кам’яних стін.

Мій дід поволі звівся на ноги. Він потер підборіддя.

— Ну, — сказав він, — тепер настав час для учти.

Смолоскипи палали, неначе зорі, і стеля була висока, як склепіння неба. Я востаннє бачила, як боги й німфи сідають на свої місця. Я наче скам’яніла. «Слід було б попрощатися», — не полишала мене думка. Але мої брати й сестри обпливали мене, як вода довкруг скелі. Коли вони проминали, я чула їхній глумливий шепіт. Тоді відчула раптом, що мені бракує Скілли. Принаймні вона не боялася б дивитися мені у вічі.

Я згадала свою бабу — що мушу якось пояснити їй. Але вона відвернулася також, і її морська змія сховала голову.

Моя мати плакала весь час серед сестер. Підійшовши, вона підвела погляд, щоб усі могли бачити її прекрасну безмірну печаль. «Чи не досить уже тобі?»

Потім лишилися тільки мої дядьки з головами, порослими водоростями, та скуйовдженими бородами, на яких засохла сіль. Але коли я подумала про те, щоб схилитися їм до ніг, то не змогла себе змусити.

Я повернулася до своєї кімнати. «Збирайся, — сказала собі. — Збирайся, ти їдеш завтра». Але руки не слухалися й незрушно висли з боків. Звідки я повинна знати, що брати із собою? Я так рідко покидала ці палати.

Я примусила себе знайти торбину, зібрати одяг і сандалії, щітку, щоб розчісувати волосся. Подумала про килими на стіні. Вони зображували весілля і святкову весільну учту — котрась із моїх тіток зіткала їх. Чи матиму я дім, щоб повісити їх там? Я не знала. Не знала нічого. Пустельний острів, сказав батько. Там будуть голі скелі перед морем, усіяне галькою мілководдя чи горбисті пустки? Моя торбина, наповнена золоченим непотребом, була безглузда. «Ніж, — подумала я, — ніж із головою лева, візьму його». Але коли я взяла його в руку, він здався мені змиршавілим, більше не призначеним на те, щоб натикати на нього шматки їжі на трапезах.

— А знаєш, могло бути ще гірше... — Еет став у моїх дверях. Він від’їжджав також і вже викликав своїх драконів. — Я чув, що Зевс хотів зробити науку з тебе. Але батько більшого б йому не дозволив.

Дрож пробіг по мені.

— Ти ж не сказав йому про Прометея?

Він усміхнувся.

— Ти питаєш, бо він згадав про «інші переступи». Але ти знаєш батька. Він виявляє обачність на той випадок, коли якийсь інший твій злочин випливе на поверхню. І про що там розповідати? Що ти зробила взагалі? Налила чашу нектару?

Я підвела очі.

— Ти казав, що батько розіп’яв би мене на хресті.

— Тільки якщо ти будеш доволі дурна, щоб у цьому зізнатися.

Моє обличчя спалахнуло.

— То мені варто повчитися в тебе й усе заперечувати?

— Так, — сказав він. — Саме так і треба робити, Цирцеє. Я розповів батькові, що моє чаклунство — випадковість, і він удає, що повірив мені, а Зевс — що вірить йому, і так улаштований світ. Якщо ти зізналася — це лиш твоя вина. І навіщо ти це зробила, я не збагну ніколи.

І справді ніколи. Він не родився ще, коли бичовано Прометея.

— Хотів ще розповісти тобі, — сказав він. — Минулого вечора я врешті побачився з твоїм Главком. Такого блазня я ще не бачив. — Він клацнув язиком. — Сподіваюся, далі ти вибереш собі когось кращого. Ти завжди була надто довірлива.

Я дивилася, як він стоїть, прихилившись до одвірка, у своїх довгих шатах, його ясні вовчі очі світилися. Моє серце закалатало в грудях, як завжди, коли я бачила його. Але він був наче той стовп води, про який розказував мені колись, холодний і стрункий, завжди сам собою.

— Дякую за пораду, — сказала я.

Він пішов, і я знову згадала про килим. Подивилася на вибалушені очі нареченого, на його обраницю, загорнуту в покривала, і позад них — сім’ю з безтямними очима. Він завжди був мені бридкий. Нехай висить собі тут і гниє.

Роздiл сьомий

Наступного ранку я ступила в батькову колісницю, і ми здійнялися в небо без жодного слова. Повітря свистіло у вухах; ніч відступала з кожним обертом коліс. Я дивилася вниз, на річки, моря й тінисті долини, але ми летіли занадто швидко, і я не бачила нічого.

— Що це за острів?

Батько не відповів. Його щелепи стиснулися, губи зблідли від гніву. Давні рани завдавали мені болю, коли я була так близько до нього. Я заплющила очі. Під нами пропливали землі, і вітер обдував мою шкіру. Я уявила собі, як стрибаю за золоті поручні кудись униз. Я подумала, що буде приємно, доки не вдарюся об землю.

Коли ми приземлилися, нас добряче струснуло. Я розплющила очі й побачила положистий пагорб, укритий густим трав’яним килимом. Батько дивився просто вперед. Раптом мені схотілося впасти на коліна й попросити його взяти мене назад, але натомість змусила себе ступити на землю. Тієї миті, коли її торкнулася моя нога, батько і його колісниця зникли.

Я стояла сама на тій трав’яній галявині. Вітерець щипав мої щоки, і повітря п’янило свіжістю. Я не могла напитися його досхочу. Моя голова обважніла, а горло почало боліти. Я захиталася. Еет уже повернувся в Колхіду, де пив молоко й мед. Мої тітки веселитимуться на берегах річок, брати й сестри в перших повернуться до своїх ігор. Певна річ, батько тепер нагорі, поливає світлом світ. Усі ті роки я жила з ними, наче камінь, пожбурений у воду. І тепер нарешті розійшлися брижі.

Я мала трохи гордості. Якщо не плакали вони, то я не буду також. Я притисла долоні до очей, доки в них проясніло, і змусила себе озирнутися.

На самій горі стояв будинок: із білим ґанком, стінами, вибудуваними з рівно покладеного каменю, дверима, прорубаними у два людські зрости. Трішки внизу простяглася габа лісу, а поза нею — клаптик морських просторів.

Саме ліс убирав мої очі. Він був уже старий, з вузлистими дубами, липами й оливковими гаями, і над усім цим височів гостроверхий кипарис. Саме там народжувалися зелені пахощі, плинучи вгору зеленим схилом. Густі дерева колихалися під морськими вітрами, і птахи шугали в тінях. Навіть тепер я пам’ятаю те здивування, яке відчула. Ціле своє життя я пробула в одних і тих самих тьмяних палатах, ходила тим самим миршавим берегом із його півголими лісами. Я не була готова до такого достатку й відчула нездоланне бажання кинутися туди, наче жаба — у став.

Я завагалася. Я не лісова німфа. Не маю хисту намацувати дорогу крізь коріння чи ходити не зранившись крізь кущі ожини. Я й гадки не мала, що може ховатися серед тих кущів. А якщо там далі глибокі ями? Або живуть леви чи тигри?

Я стояла там тривалий час, остерігаючись тих речей і чекаючи, ніби хтось міг прийти й збадьорити мене, сказати: «Так, можеш іти, усе буде гаразд». Батькова колісниця ковзнула над морем і поринула у хвилі. Тіні лісу стемніли, і мені здалося, що стовбури переплітаються. «Надто пізно йти, — сказала я собі. — Завтра».

***

Двері будинку були із широкого дуба, оббиті залізом. Вони легко прочинилися від мого дотику. Усередині пахло ладаном. Там був великий покій, заставлений столами й лавами, наче перед бенкетом. Вогнище прип’ялося до одного кінця; у другому перехід вів до кухні та спалень. Він був досить великий, щоб умістити з десяток богинь, і я таки справді мала надію застати там німф і своїх сестриць чи не на кожному кроці. Але не таким мало бути моє вигнання, а геть самотнім. Чи можна вигадати гіршу кару, на думку моєї родини, ніж позбавити мене їхньої божественної присутності?

Звісно, сам будинок не був карою. Скарби були зусібіч: різьблені скрині, м’які килими й золоті запони, ліжка, стільці, хитромудрі триноги та фігурки зі слонової кості. Підвіконня з білого мармуру, віконниці з ясеновими закрутками. У кухні я пробігла великим пальцем по ножах, бронзових і залізних, з перламутром й обсидіаном. Знайшла чаші з гірського кришталю й кованого срібла. Попри те що покої були порожні, там не було пилу. Згодом я дізнаюся, що жодна пилина не могла пролетіти понад мармуровий поріг. Хоч скільки слідів я лишала на ній, підлога завжди була чиста, столи блищали. Попіл зникав із вогнища, тарілки милися самі собою, нова купа дров виростала за ніч. У коморі стояли амфори з олією та вином, чаші із сиром і ячмінним зерном, завжди повні й свіжі.

І серед тих порожніх ідеальних кімнат я почувалася… важко сказати як. Розчарованою. Гадаю, якась частина мене таки чекала на скелю в Кавказьких горах і на орла, який видиратиме мою печінку. Але Скілла — не Зевс, а я — не Прометей. Ми, німфи, не варті такого клопоту.

Я подумала, що в цьому є ще щось. Батько міг покинути мене в халупі чи рибальській хижці, на голому березі із самотнім наметом. Я пригадала його обличчя, коли він говорив про ухвалу Зевса, його ясну, грімку лють. Тоді думала, що вся вона спрямована на мене, але тепер, після розмов з Еетом, зрозуміла більше. Мир між богами існував лише тому, що титани й олімпійці трималися свого світу. Зевс вимагав дисципліни від Геліосового коліна. Геліос не міг суперечити відкрито, але однаково зумів відповісти, показати свою непокору, щоб урівноважити терези. «Навіть наші вигнанці живуть краще, ніж царі. Бачиш, як глибоко сягає наша сила? Якщо ти нападеш, олімпійцю, ми піднесемося вище».

Оцим був мій новий дім — пам’ятником батьковій гордості.

Сонце вже встигло зайти. Я знайшла кремінь і вдарила по ньому, так само як колись часто робив перед моїми очима Главк, хоча сама я не пробувала досі. Мені знадобилося кілька спроб, і, коли полум’я врешті зайнялося й розгорілося, я відчула незнане нині задоволення.

Я зголодніла, а тому пішла до комори, де було стільки наїдків у наповнених по вінця чашах, що вистачило б нагодувати сотню народу. Насипала собі тарілку й сіла за одним із дубових столів у великому покої. Я могла чути своє дихання. Мене приголомшило те, що я ніколи не їла сама. Навіть тоді, коли ніхто зі мною не говорив і на мене не дивився, під моїм ліктем завжди був якийсь брат чи сестриця. Я пошкребла відполіровану поверхню дерева. Помугикала трохи й прислухалася, як повітря поглинає звук. Саме так і минатимуть усі мої дні, подумала я. Попри вогонь, тіні обсіли закутки. Надворі закричали птахи. Принаймні я думала, що то птахи. Я відчула, як настовбурчилося волосся на шиї, коли пригадала ті чорні товстенні стовбури. Підійшла до віконниць і позачиняла їх. Закрила на засув двері. Я звикла до того, що вся кам’яна товщ землі оточує мене, а крім того, оберігає батькова сила. Стіни дому видавалися тонкими, як листя. Будь-які пазури могли б роздерти їх. Можливо, це таємниця місця, подумала я. Моя справжня кара ще прийде.

«Спинися», — мовила до себе. Запалила свічки й змусила себе занести їх із коридору до своєї кімнати. У денному світлі вона здавалася великою, і це мене втішило, але тепер я вже не могла побачити всі закутки водночас. Пір’я в ліжку шептало стиха, а дерево на віконницях скрипіло, як корабельні снасті в шторм. Я відчувала, як усі порожнечі острова заповнює темрява.

Досі я й гадки не мала, скільки всього боялася. Гігантські примарні левіафани повзли вгору пагорбом, нічні хробаки вилізали, в’ючись, із нір, упираючись своїми безокими головами у двері. Козлоногі боги, які хотіли вгамувати свою ненаситну жагу, пірати, які обмотують весла в мене в затоці, міркуючи, як захоплять мене. І що я могла вдіяти? Фармакіда, Еет назвав мене, чарівниця, але вся моя сила була в тих квітах, що росли далеко за океаном. Якщо хтось прийде, то я лише закричу, і тисячі німф переконалися вже, яка мала із цього користь.

Хвилі страху накочувалися на мене, одна холодніша за другу. Німе повітря повзло шкірою, і тіні тяглися до мене руками. Я вп’ялася очима в темряву, не чуючи нічого, крім калатання свого серця. Кожна мить здавалася завдовжки з ніч, але зрештою барви неба загусли, і воно стало бліднути на краю. Тіні відступили, і настав ранок. Я прокинулася, жива й здорова. Коли вийшла надвір, там не було хижих слідів, заглибин від хвоста на землі чи видовбин у дверях. Але я не почувалася недолугою, відчуття було таке, наче пережила важку пригоду.

Я знову задивилася на той ліс. Учора — невже це було лише вчора? — я чекала, що хтось прийде й розповість мені, що там безпечно. Але хто це міг бути? Мій батько? Еет? Саме в цьому суть вигнання: ніхто не приходить і ніколи не прийде. У тому знанні ховався страх, але після тої довгої ночі жахіть він видавався малим і дріб’язковим. Я перемогла вже своє найбільше боягузтво. На його місці з’явилася паморочлива іскра. Я не буду як та птаха, що виросла в клітці й не наважиться полетіти, навіть якщо відчинено дверцята.

Я ступила в той ліс, і тоді почалося моє життя.

***

Я навчилася заплітати волосся в коси, щоб воно не чіплялося до кожної гілочки, і прив’язувати спідниці до колін, щоб захиститися від гостряків. Навчилася розпізнавати різні квітучі лози й пишнобарвні рожі, помічати осяйних бабок і скручених змій. Я здиралася на високі вершини, де чорні кипариси списами простромлювали небо, а тоді залазила в сади й виноградники, де пурпурові грона виростали грубі, наче корали. Я гуляла пагорбами, дзизкучими луками, зарослими чебрецем та бузком, і позалишала свої сліди на жовтих узбережжях. Обшукала всі печери й гроти, знайшла ласкаві затоки й безпечну гавань для кораблів. Я чула вовче виття й кумкання жаб у болоті. Гладила блискучих брунатних скорпіонів, які страхали мене хвостами. Їхня отрута була як укус комара. Я сп’яніла так, як ніколи не п’яніла від вина й нектару в палатах мого батька. Не дивно, що я така повільна, думалося мені. Увесь цей час я була ткачихою без пряжі, кораблем без моря. Але тепер погляньте, куди пливу на своїх вітрилах.

Увечері я поверталася до свого дому. Більше не зважала на тіні, бо вони свідчили лише про те, що батько зник із неба й мій час належить лише мені. І також я не зважала на порожнечу. Тисячу років прагла заповнити простір між собою і родиною. Заповнити кімнати цього дому було далеко легше. Я палила кедр у вогнищі, і його темний дим був мені замість товариства. Я співала, чого мені не дозволяли раніше, відколи мати сказала, що в мене голос, як у потопельниці-чайки. І коли я таки ставала самотня, коли розуміла, що тужу за братом або тим Главком, яким він був колись, — у пригоді завжди ставав ліс. Ящірки шмигали серед гілля, час від часу спурхували птахи. Квіти, побачивши мене, пнулися вгору, чекаючи мого доторку, наче нетерпеливі цуценята, які, підплигуючи, вимагають уваги. Я відчувала, що мало не соромлюся їх, але день у день була сміливіша й урешті-решт опустилася на коліна, на вологу землю перед купиною чемерника.

Тендітний цвіт запурхав на стеблах. Мені не знадобився ніж, щоб зрізати їх, а лише край нігтя, що став липкий від краплинок соку. Я поклала квіти до кошика, вкрила тканиною і відкрила їх лише тоді, коли була вже вдома, за туго зачиненими віконницями. Я не думала, що хтось мене спробує спинити, але не хотіла будь-кого спокушати на це.

Я подивилася на квіти, що лежали на моєму столі. Мені здалося, що вони зсохлися, знебарвилися. Спершу й гадки не мала, що могла б зробити з ними. Порубати? Зварити? Спекти? У мазі брата була олія, але я не знала, яка саме. Чи згодиться олія з кухні? Певна річ, що ні. Це мало бути щось фантастичне, таке як олія, вичавлена з плодів Гесперид. Але не могла цього зрозуміти. Я розкотила стебло пальцем. Воно перевернулося, обм’якле, як утоплений черв. «Гаразд, — сказала собі, — не стій тут як камінь. Спробуй щось. Звари їх. Чому б і ні?»

Я мала трохи гордості, як говорила, і добре. Усе могло скінчитися дуже погано, якби мала її більше.

Я скажу вам, чим не є чарівництво: це не божественна сила, яка походить із думки чи помаху. Його належить виробляти й творити, оббудовувати й шукати, викопувати, висушувати, товкти й терти, варити, заклинати й співати. І навіть після цього всього воно може іноді не виявити себе, як і часом намір богів. Якщо мої трави не досить свіжі, якщо мене підводить увага, якщо моя воля слабка, зела зачерствіють і пожовкнуть у моїх руках.

Власне кажучи, я ніколи не мала б дійти до чарів. Боги ненавидять усякий труд — така вже їхня природа. Ми наближаємося до нього хіба що в ткацтві й ковальстві, але справи ці потребують уміння, і в них немає важкої праці, бо все те, що могло б здатися неприємним, чинить сила. Вовну фарбують без сморідних чанів і ложок, а самим лише клацанням пальців. Немає важкого гірництва, бо руди самі охоче вистрибують із гір. Ніхто не натирає мозолів, не натужує м’язів.

Однак чарівництво — це не що інше, як труд. Кожну траву потрібно знайти в її закапелку, вчасно зібрати, вирити із землі, перебрати, обітнути, помити й приготувати. Її належить обробити і в один, і в інший спосіб, щоб довідатися, у чому криється її сила. З дня у день потрібно з великим терпінням позбуватися хиб і починати все знову. То чому я погодилася на це? Чому погодилися ми всі?

Я не можу говорити про брата й сестру, але моя відповідь легка. Сто поколінь я ходила світом сонна й невесела, не знаючи клопоту й турбот. Не лишала слідів, не була поглинута бодай якимось ділом. Навіть ті, хто любив мене трохи, не захотіли лишитися зі мною.

Тоді я дізналася, що силі моєї волі може коритися світ, так само як лук напинається заради стріли. Я робила б усе це по тисячі разів, аби втримати цю владу в руках. Я подумала: саме так почувався Зевс, коли підніс громовицю вперше.

Звичайно, спершу все, що я зварила, було геть неправильне. Зела не могли нічого, мазі кришилися й лежали безсилі на столі. Я гадала собі, що коли трохи рути добре, то ще більше — краще; що коли домішати десять трав, то вони будуть сильніші від п’яти, що мої думки можуть блукати деінде й чари не блукатимуть разом із ними, що я можу робити одне зілля, а тоді, не довівши його до кінця, вирішити зробити інше. Я не знала навіть найпростішої науки трав, яку кожен смертний знає від самого малку: що зі звареної маренки можна отримати щось подібне до мила; що тис, спалений на вогнищі, пускає задушливий дим; що в жилах маківок тече сон, а чемериця несе людям смерть; що деревій може спиняти кров у ранах. Усі ці речі належало досліджувати й вивчати, пробуючи то одне, то друге, обпікаючи пальці й задихаючись клубами сморідного диму, від яких я не раз вибігала відкашлятися в сад.

Принаймні, думала я в перші ті дні, коли нашлю закляття, то вчитися більше не доведеться. Але навіть це була омана. Хоч як часто вживала я одну траву доти, кожне стинання мало свої особливості. Одна рожа віддавала свої таємниці, коли її змолоти, другу належало витиснути, третю — вимочити. Кожні чари — це гора, на яку доводилося здиратися заново. І в мене лишалося тільки знання того, що це вчинити можна.

Я не опускала рук. Якщо дитинство й навчило мене чогось, то це було терпіння. Мало-помалу стала прислухатися краще: до соку, що плине в рослинах, крові, що тече в моїх венах. Я розуміла тепер свій намір, що належить відняти, а що додати, відчувала, де громадиться сила і які слід проказувати слова, щоб вичерпати її до останку. І коли я пізнала нарешті те, що чари можуть співати свою чисту мелодію лише для мене й більше ні для кого, настав той момент, заради якого я й жила.

Я не прикликала драконів і не заклинала змій. Мої перші чари були безглузді — усе, що спадало мені на думку. Я почала з жолудя, бо мені здавалося, що коли якась річ мала б зазеленіти й вирости, підживлена водою, то моя кров наяди може стати мені в пригоді. Цілими днями й місяцями натирала той жолудь оліями й бальзамами, нашіптуючи над ним слова, щоб він проріс. Я спробувала наслідувати звуки, які чула від Еета, коли той загоїв моє обличчя. Спробувала прокляття й молитви, але весь час той жолудь пихато ховав зернину в собі. Я викинула його у вікно, знайшла інший і ворожила над ним ще пів року. Я говорила замовляння, коли була і сердита, і спокійна, і щаслива, і неуважна. Одного дня я сказала собі, що радше втрачу всю свою силу, ніж спробую те замовляння ще раз. І нащо мені взагалі потрібен той дубовий паросток? На острові їх і так хоч греблю гати. Насправді мені хотілося дикої суниці, щоб приємно охолодити нею запалене горло, і я сказала це до тої коричневої шкаралущі.

Вона змінилася так хутко, що мій великий палець проткнув її ніжну червону м’якоть. Я дивилася незворушно, а тоді переможно закричала, сполошивши птахів, які сиділи на деревах за моїми вікнами.

Я змогла відживити зів’ялу квітку. Вигнала з дому мух. Вишні зацвітали тоді, коли я хотіла, і вогонь горів ясно-зеленим полум’ям. Якби Еет був там, то він би, певно, вдавився від сміху, дивлячись на ці мої кухонні трюки. Але я нічого не знала й не могла ні на що опертися.

Мої сили припливали одна за одною, наче хвилі. Я виявила, що маю хист до ілюзій, виманюючи з нір мишей подобою крихт, примушуючи блискучу мільку вистрибувати з води просто в дзьоб баклану. Я думала про щось більше: тхора, який відлякував би кротів, сову, яка відганяла б кроликів. Згодом довідалася, що найкраще збирати зела під місяцем, коли роса й темрява густили сік; дізналася, що добре росте в саду й що належить залишати рости в лісі. Ловила змій і вчилася видоювати їхні зуби. Я могла витягти краплю отрути з жала оси. Оздоровила вмируще дерево, убила дотиком отруйну лозу.

Але Еет казав правду: мій найбільший дар — перетворення, і до нього я завжди верталася думкою. Я стояла перед трояндою, і вона обернулася на ірис. Зілля, вилите на коріння ясена, перемінило його на кам’яний дуб. Я зробила всі свої дрова кедрами, щоб їхні пахощі щовечора розпливалися моїми кімнатами. Спіймала бджолу й зробила з неї жабу, а мишу — зі скорпіона.

Тут я віднайшла межу своєї сили. Хоч яке могутнє було зілля, хоч як добре складене закляття, жаба далі намагалася літати, а миша — жалити. Трансформація впливала лише на тіло, а не на свідомість.

Тоді мені пригадалася Скілла. Чи далі її єство німфи жило в тому шестиголовому страхітті? Чи рослини, що виросли з крові богів, роблять зміну справжньою? Я не знала. Я промовила вголос: «Хоч де ти є, маю надію, що знайдеш собі якусь утіху».

І тепер, певна річ, я вже знаю, що так і було.

***

Одного дня я опинилася в найгустіших лісових нетрях, бо любила гуляти островом, від найнижчих берегів до найвищих пустищ, вишукуючи заховані мохи, папороті й лози, збираючи їхнє листя для своїх чарів. Було пізно по обіді, і мій кошик переповнився. Я обійшла кущ, і там стояв вепр.

Я знала від певного часу, що на острові живуть дикі свині, і чула, як вони кувікають та товчуться в кущах, і часто знаходила потоптану квітку рододендрону або викорчувану молоду поросль. Він був перший, кого я побачила.

Вепр був велетенський, більший, ніж я собі уявляла. Його спина пряма й чорна, як гребені гори Кінфу, а плечі вкриті зазубреними шрамами, що залишилися після боїв. Тільки найвідважніші герої змагаються з такими створіннями, і тоді їм, озброєним списами, допомагають собаки, лучники й загоничі, а також іще з пів десятка інших воїнів. У мене були лише копальний ніж і кошик, і жодної краплі чарівного зілля під рукою.

Він тупнув, і біла піна закапала з його рота. Вепр нахилив ікла й заскреготав щелепами. Його свинячі очі говорили: «Я можу вмертвити тисячу юнаків, щоб матері голосили над їхніми безживними тілами. Я видеру твої нутрощі та з’їм їх на обід».

Я прикипіла до нього поглядом.

— Спробуй, — сказала я.

Він довго-довго приглядався до мене. Тоді обернувся й шмигнув у кущі. Кажу вам: попри всі мої чари, лише тоді я вперше відчула себе чарівницею.

Тієї ночі біля вогнища я думала про тих гордовитих богинь, які носять птахів на плечах або ходять з оленям, яке ластиться їм до рук і граціозно крокує слідом. Я присоромила б їх, подумалося мені. Я здерлася на високі верхів’я і знайшла одинокий слід: розтоптану квітку, ледь зрушений ґрунт і обдерту кору. Потім зварила зілля з крокусом і жовтим жасмином, ірисом і коренем кипариса, викопаними в повню. Бризнула ним, співаючи: «Я тебе прикличу».

Вона прийшла й прослизнула в мої двері, коли опустилися сутінки, м’язи її плечей були тверді наче камінь. Вона лягла біля мого вогнища і ялозила мої кісточки язиком. Удень вона приносила мені кроликів і рибу. Уночі злизувала мед із моїх пальців і спала біля моїх ніг. Інколи ми гралися, і вона підкрадалася до мене ззаду, а тоді підстрибувала, хапаючи за шию. Я вдихала гарячий мускус її подиху, відчувала вагу передніх лап, що притискали мої плечі.

— Подивися, — казала я, показуючи їй ніж, який узяла із собою з батькового палацу, той, що мав лев’ячу пащу на руків’ї. — Який нездара це зробив? Вони ніколи не бачили таких, як ти.

Вона розкрила велику руду пащу, позіхнувши.

У моїй кімнаті стояло бронзове люстро, високе, аж під стелю. Проминаючи його, я ледве впізнавала себе. Мій погляд видавався яснішим, обличчя — гострішим, і позаду мене, як у себе вдома, походжав мій лев. Я могла лише уявити, що сказали б мої брати й сестри, побачивши мене в саду: як я працюю, забруднивши ноги, обв’язавши спідницю навколо колін, виспівуючи, як тільки могла, своїм писклявим голосом.

Я хотіла б, щоб вони прийшли. Хотіла б побачити їхні вибалушені очі, коли ходила серед вовчих лігов, плавала в морі там, де живилися акули. Я могла обернути рибу на птаха, могла боротися зі своєю левицею, а тоді лежати в неї на животі з розпатланим волоссям. Я хотіла почути, як вони вищать й охають, затамувавши від здивування подих. «Ох, вона на мене поглянула! Тепер я стану жабою!»

Чи справді я боялася тих істот? Чи справді десять тисяч років сиділа, як миша в норі? Я розуміла тепер відвагу Еета — як міг він стояти перед батьком, мов гора. Творячи магію, я відчувала ті самі велич і міць. Я стежила за палахкою колісницею батька, коли та розтинала небо. То що? Що ти скажеш мені тепер? Ти кинув мене воронам, але тепер я сама вибираю їх. Відповіді я не почула, і від тітки Селени також. Вони боягузи. Моя шкіра палала, зуби стислися. Левиця вимахувала хвостом.

Кому ж не забракне відваги? Хто наважиться стати переді мною?

Тож ви бачите, що я, правду кажучи, тільки чекала того, що станеться.

Роздiл восьмий

Уже звечоріло, і обличчя мого батька сховалося за дерева. Я працювала в саду: підв’язувала стрункі лози, висаджувала розмарин і аконіт, а ще наспівувала якусь простеньку мелодію. Левиця, уполювавши тетерю, лежала в траві із закривавленою пащею.

— Визнаю, — промовив голос, — що дивуюся твоїй простоті після таких нахвалянь. Квіти в саду й коси. Ти могла б бути звичайною сільською дівчиною.

Юнак стежив за мною, прихилившись до будинку. Його скуйовджене волосся вільно спадало на плечі, а обличчя було ясне, наче кришталь. Золоті сандалії блищали, хоча й не було світла. Олімпієць, син Зевса і його обраний посланець. Надокучливий бог Гермес.

Я затремтіла, але не могла допустити, щоб він помітив це. Великі боги чують страх, як акули — кров, і, відчувши його, пожеруть вас так само жадібно.

Я підвелася.

— Чого ти чекав?

— О, ти ж знаєш, — він недбало вертів тонким жезлом між пальцями, — чогось жаскішого. Драконівського. Сфінксів, які ходять у танці. Крові, що скапує з неба.

Я звикла до кремезних дядьків із сивими бородами, а не до такої досконалої та недбалої краси. Коли скульптори різьблять свій камінь, то він їм за взірець.

— То про мене таке розповідають?

— О так. Зевс гадає, що ви варите отрути для нас усіх, ви обоє — ти і твій брат. Ти ж знаєш, як він боїться. — Він усміхнувся невимушено, по-змовницьки. Наче гнів Зевса — це якийсь жарт.

— То ти прийшов як вивідник Зевса?

— Я сказав би: посланець. Але насправді ні, бо мій батько сам дає лад таким справам. Я тут, тому що мій брат розізлився на мене.

— Твій брат? — перепитала я.

— Так, — підтвердив він. — Ти, напевно, чула про нього?

Він витяг із плаща ліру, інкрустовану золотом і слоновою кісткою, яка палала, неначе вранішня зоря.

— Так сталося, що я вкрав цю річ, — сказав він. — І мені потрібен прихисток на той час, поки буря не вщухне. Я гадав, ти могла б пожаліти мене? Чомусь здається мені, що він не поткнеться сюди.

Мене аж морозом пройняло. Усі, хто мав голову на плечах, остерігалися гніву Аполлона, безгучного, як світло сонця, смертоносного, як пошесть. Мені захотілося зиркнути за плече, переконатися, що він не ступає небом, цілячись золотою стрілою мені в серце. Але весь той страх і трепет були мені ненависні — я не хотіла, питаючи дозволу, зводити очі до неба.

— Заходь, — запросила я й завела його у двері.

Я виростала, слухаючи історії про Гермесові вихватки: як він ще немовлям устав із колиски й викрав корів Аполлона, як убив страхітливого сторожа Аргоса, приспавши всі його тисячу очей, як міг випитувати таємниці з каменю й зачаровувати навіть своїх суперників-богів, змушуючи їх коритися його волі.

Усе це була правда. Він убирав у себе увагу так, ніби намотував нитку, приголомшував вас незвичайною думкою і змушував давитися від сміху. Я мало коли стикалася зі справжнім розумом — із Прометеєм говорила якусь лиш хвилину, а все те решта в Океанових палатах, що інші вважали за розум, насправді було хитрощами й злобою. Гермесів розум у тисячу разів швидший і гостріший. Він сяяв, наче світло у хвилях, блискучий аж до сліпоти. Того вечора він розважав мене однією історією за другою — про великих богів і їхню дурість. Пожадливого Зевса, який обертався в бика, спокушаючи вродливу діву. Ареса, бога війни, якого піддурили два велетні, на рік ув’язнивши в глеку. Гефеста, який поставив пастку своїй дружині Афродіті, спіймавши її в золоту сіть, ще голу, разом із її коханцем Аресом, а тоді виставив перед очі богам. Він говорив далі й далі, розповідаючи про немислимі вади, п’яні бійки й дріб’язкові пересварки своїм крутійським смішливим голосом. Я почувалася завороженою і знетямленою, наче напилася власного зілля.

— Чи тебе покарають за те, що ти прийшов сюди й порушив моє вигнання?

Він усміхнувся.

— Батько знає: я роблю що хочу. І однаково не порушую нічого. Ув’язнено лише тебе. Усі решта можуть приходити і йти, як їм заманеться.

Я здивувалася.

— Але ж хіба це не більша кара — залишити мене саму?

— Це залежить від того, хто до тебе приходить, еге ж? Але вигнання — однаково вигнання. Зевс хотів тебе полонити, і він зробив це. Вони насправді не думали про щось більше.

— Звідки ти все це знаєш?

— Я був там. Дивитися, як перемовляються Зевс і Геліос, — це завжди велика розвага. Вони як два вулкани — хто вибухне перший.

Він бився у великій війні, пригадала я. Він бачив, як палають небеса, і вбив велетня, чия голова сягала аж до хмар. Попри всю його недбалість, я могла все це уявити.

— Скажи мені, — запитала я, — ти можеш грати на цьому інструменті? Чи тільки викрасти його?

Він торкнувся пальцями струн. Ноти закружляли в повітрі, ясні й срібно-солодкі. Далі зібрав із них мелодію так легко, наче сам був богом музики, і здавалося, що той звук оживляє цілу кімнату.

Гермес підвів очі, запалавши на обличчі.

— Ти співаєш?

То була інша риса, така властива йому. Він змушував вас виказувати всі свої таємниці.

— Тільки сама собі, — відповіла я. — Мій голос неприємний для інших. Мені кажуть, що пискливий, як у чайки.

— Отак вони кажуть? Ти не чайка. Ти маєш голос, як у смертних.

На моєму обличчі відбилося таке сум’яття, що він аж засміявся.

— Здебільшого боги мають голос грому й скель. Ми повинні промовляти тихо до людських вух, щоб не надірвати їх. Звук смертних видається нам слабким і тонким.

Я пригадала, якими погідними здавалися мені слова Главка, коли він уперше заговорив до мене. Я сприйняла це як знак.

— Це звичайна річ, — сказав він, — але іноді менші німфи народжуються з людськими голосами. Такими, як у тебе.

— Чому ніхто мені не сказав? І як це могло трапитися? У мене немає крові смертних, а тільки титанів.

Він стенув плечима.

— Хто може пояснити, як перетікає божественна кров? Щодо того, чому ніхто не казав, то, підозрюю, тому, що ніхто не знає. Я більше часу буваю зі смертними, ніж інші боги, і вже звик до їхнього голосу. Для мене це просто інше звучання, наче смак у їжі. Але якщо ти будеш серед людей, то помітиш це: вони не лякатимуться тебе так, як нас решту.

За хвилину Гермес відкрив мені одну з найбільших таємниць мого життя. Я піднесла пальці до горла, наче могла торкнутися дивини, що містилася там. Богиня з голосом смертної. Я була приголомшена, але водночас якась частка мене відчула щось інше, своєрідне визнання.

— Грай, — попросила я.

Я заспівала, і ліра невимушено полинула за моїм голосом, підсолоджуючи своїм тембром кожну мою фразу. Коли я завершила, вогонь уже догорів і місяць зайшов за хмари. Очі Гермеса світилися, наче темні самоцвіти при світлі. Вони були чорні, що є однією з ознак глибокосяжної сили, від коліна найстаріших богів. Уперше мене приголомшило те, як це дивно, що ми виокремлюємо титанів з-поміж олімпійців, коли Зевс, певна річ, народився в батьків-титанів, а рідним дідом Гермеса був титан Атлас. Одна й та сама кров тече в усіх наших жилах.

— Ти знаєш, як називають цей острів? — запитала я.

— Не був би я богом мандрівників, якби не знав усіх місць у світі.

— І ти мені скажеш?

— Його називають Еея, — сказав він.

— Еея.

Я смакувала звуки. Навдивовижу ніжні, вони були наче помах крил у темряві.

— Ти знаєш, — мовив він і пильно подивився на мене.

— Авжеж. Це те місце, де мій батько віддав свою силу Зевсові й довів свою вірність. Тут у небі він здолав велетня-титана, скропивши землю його кров’ю.

— Це неабиякий збіг, — сказав він, — що твій батько послав тебе на цей острів, а не якийсь інший.

Я відчувала його силу вивідувати таємниці. Колись давно прибігла б із повною чашею відповідей, віддала б йому все, чого він хотів. Але я була вже інша, бо нічого не була йому винна. Він отримає від мене лише те, що я захочу віддати.

Я підвелася й стала перед ним. Я відчувала силу своїх очей, жовтих, неначе річкові скелі.

— Скажи мені, — мовила я, — звідки ти знаєш, що твій батько не каже правди про отруту? Як ти знаєш, що я не отрую тебе просто зараз?

— Я не знаю.

— Але ж ти не боявся залишитися?

— Я не боюся нічого, — відказав він.

І саме так ми стали коханцями.

Гермес часто повертався й надалі, розтинаючи крилами сутінь. Він приносив ласощі богів: вино, вкрадене з особистих погребів Зевса, найсолодший мед із гори Гибла, де бджоли п’ють лише з цвіту липи й чебрецю. Наші бесіди були для нас утіхою, і наші злучання також.

— Ти народиш мені дитину? — запитав він мене.

Я всміхнулася до нього.

— Ні, ніколи у світі.

Гермес не образився. Його тішила така гострота, бо не було нічого, що могло б його вразити. Він запитував лише із цікавості, тому що така була його природа — шукати відповіді й розгадувати чужі слабкості. Він хотів знати, як сильно я марю ним. Але всяка сльозливість у мені зникла. Я не лежала, мріючи про нього, поки минали дні, і не шепотіла його імені в подушку. Він не був мені чоловіком і навряд чи другом. Він отруйна змія, така сама, як і я, і тому ми тішили одне одного.

Він приносив новини, яких мені бракувало, бо у своїх подорожах бував у всіх закутках світу, збираючи поголоски, як бруд, що чіпляється до країв одягу. Він знав про учти, на яких пив Главк. Знав, як високо било молоко в джерелах Колхіди. Він сказав мені, що з Еетом усе гаразд і що той убирається в плащ із леопардової шкіри. Він узяв собі смертну дружину й має маля в сповитку, а ще одне — в животі. Пасифая далі правила Критом завдяки своєму зіллю й привела чоловікові цілу ватагу нащадків, по пів десятка спадкоємців і дочок. Перс залишався на сході, воскрешаючи мертвих відрами молока й крові. Моя мати виплакала вже сльози й стала називатися ще й матір’ю відьом, походжаючи величаво між моїх тіток. Ми сміялися з усього цього, і, коли Гермес ішов, я знала, що він розповідає історії про мене також: про мої чорні від бруду нігті, левицю, диких свиней, які приходили до моїх дверей, винюхуючи трюфелі за помиї та шкрябання по спинці. І звісно, що я віддалася йому як соромлива діва. То й що? Я не соромилася, а все решта було таки правда.

Я розпитувала його далі, де Еея і як далеко від неї до Єгипту, Ефіопії та всіх інших цікавих місць; запитувала, який тепер настрій у батька, і як звуть моїх небожів та небог, і які нові царства виросли у світі. Він відповідав на все, але коли я запитала його, як далеко до квітів, які я дала Главку й Скіллі, то він засміявся до мене.

— Думаєш, я сам точитиму пазури левиці?

Я говорила якомога невимушеніше:

— А що з тим старим титаном Прометеєм на скелі? Як ведеться йому?

— А як може йому вестися? Без печінки щодня.

— Аж дотепер? Я ніколи не розуміла, чому Зевса так розсердила допомога смертним.

— Скажи мені, — заговорив він, — хто приносить більші пожертви: нещасний чоловік чи щасливий?

— Щасливий, ясна річ.

— Ні, — відповів. — Щасливий чоловік надто заклопотаний життям. Він гадає, що не має обов’язків. Але коли ти змусиш його задрижати, уб’єш його дружину, скалічиш дитя, тоді ти почуєш його благання. Він моритиме голодом сім’ю цілий місяць, щоб придбати тобі річне білосніжне теля. А якщо зможе, то придбає сотню.

— Але ж, — заперечила я, — йому однаково доведеться догодити. Бо тоді він припинить складати жертви.

— О, тебе здивувало б, як довго це може тривати. Але справді, урешті-решт йому таки варто щось дати. Тоді він знову буде щасливим. І тоді ти почнеш усе заново.

— То саме так олімпійці коротають свої дні. Гадають, як би зробити людей нещасними.

— Не вдавай із себе праведницю, — сказав він. — Твій батько це робить краще, ніж будь-хто. Він винищить ціле село, якщо це дасть йому ще одну корову.

Скільки разів я зловтішалася в душі над переповненими вівтарями батька? Я піднесла чашу й надпила, щоб він не бачив, як запашіли мої щоки.

— Думаю, ти міг би піти провідати Прометея, — сказала я. — Ти й твої крила. Чимось його потішити.

— І навіщо це мені?

— Заради чогось нового. Перший добрий учинок у твоєму безпутному житті. Тобі хіба не цікаво, що ти відчуєш?

Він реготнув, але я не вмовляла його далі. Він був, як завжди, олімпійцем і також Зевсовим сином. Мені дозволено пільгу, тому що це розважало його, але я ніколи не знала, коли та пільга скінчиться. Можна навчити їсти з рук гадюку, але ви ніколи не будете певні, що вона вас не вжалить.

Після весни настало літо. Одного вечора, коли ми з Гермесом неспішно тішилися вином, я зрештою запитала його про Скіллу.

— Ах... — Його очі загорілися. — Я думав, коли ми нарешті дійдемо до неї. Що ти хочеш знати?

«Чи вона нещасна?» Але він би розсміявся з такого рюмсання, і мав би на те право. Моє чарівництво, острів, левиця — усе це було наслідком її перетворення. Було б нечесно жалкувати про те, що подарувало мені життя.

— Я ніколи не чула, що сталося з нею після того, як вона пірнула в море. Ти знаєш, де вона?

— Не так далеко звідси — денна мандрівка на кораблі смертних. Вона вподобала собі протоку. На одному боці вир, що засмоктує кораблі, рибу й усе, що пропливає там. На другому — круте урвище з печерою, де вона ховає голову. Усякий корабель, що оминає вир, прямує простісінько їй у зуби, і так вона знаходить собі поживу.

— Поживу, — повторила я.

— Так. Вона їсть моряків. По шість на раз, одного на кожну пащу, а якщо весла надто повільні — жере дванадцятьох. Кілька з них пробували побороти її, але ти могла б уявити собі, що з того вийшло. Їхні крики було чути здалеку.

Я закам’яніла в кріслі. Я завжди уявляла собі, як плине вона в глибинах, висмоктуючи холодну плоть із кальмарів. Але ні. Скіллі завжди хотілося слави. Вона завжди хотіла завдавати болю іншим. І тепер вона була ненажерливим монстром, озброєним зубами й захищеним безсмертям.

— І ніхто не може спинити її?

— Зевс міг би або твій батько, якби захотіли. Але навіщо їм це? Потвори — це благо для богів. Уяви собі всі молитви.

Клубок застряг у мене в горлі. Ті чоловіки, яких вона пожерла, були такими ж моряками, як і Главк, стомленими, пригніченими, знеможеними від страху. Усі мертві. М’ясна пожива, яку зготувала я.

Гермес спостерігав за мною, витягши голову, як цікавий птах. Він чекав, як я озвуся. Що він побачить: мої крокодилячі сльози чи кам’яне серце гарпії? Усе інше не згодиться для смішної оповідки, яку він хотів сплести.

Я опустила руку на голову левиці, відчула її великий твердий череп під своїми пальцями. Вона не спала, коли Гермес був зі мною. Її очі були примружені й пильні.

— Скіллі було завжди замало когось одного, — сказала я.

Він усміхнувся. «Потвора із серцем твердим, як кремінь».

— Хотів розповісти тобі, — вів далі він. — Я чув про тебе пророцтво. Від старої провидиці, яка пішла зі свого храму й блукала полями, ворожачи долю.

Я звикла до швидкості його розуму й тепер була вдячна за це.

— І ти просто випадково проходив, коли вона говорила про мене.

— Певно, що ні. Я дав їй карбовану золоту чашу, щоб вона розповіла мені все, що знає про Цирцею, доньку Геліоса, чарівницю з Ееї.

— Ну і?

— Вона сказала, що чоловік на ім’я Одіссей, роджений з моєї крові, одного дня прибуде на твій острів.

— І?

— Це все, — сказав він.

— Це найгірше пророцтво, яке я чула, — обурилася я.

Він зітхнув.

— Знаю. Напевно, я змарнував свою чашу.

Я не марила ним, як уже казала. Я не сплітала його ім’я зі своїм. Уночі ми лежали разом, і до півночі він зник, а я змогла встати й прийти у свій ліс. Часто моя левиця йшла поруч. То була найбільша радість — іти в прохолодному повітрі, відчуваючи, як вологе листя шурхотить під ногами. Час від часу я спинялася, щоб зірвати ту чи ту квітку.

Крім однієї, яку я справді хотіла й чекала. Минув місяць, відколи ми з Гермесом говорили вперше, а тоді другий. Я не хотіла, щоб він бачив. У цій справі немає місця йому. Вона моя.

Я не мала смолоскипа. Мої очі світилися в темряві краще, ніж у сови. Я йшла крізь тінисті дерева, крізь тихі сади, гаї та хащі, через піски, аж до високих скель. Мовчали й птахи, і звірі. Чути було шелестіння листя й моє дихання.

Вона сховалася серед листяної плісняви, під папоротями й грибами: квіточка завбільшки з ніготь, біла, наче молоко. Кров велетня, яку мій батько пролив у небі. Я висмикнула стебло з плетива. Корені впиралися трохи, а тоді подалися. Вони були чорні й грубі, пахли металом та сіллю. У квітки не було назви, яку б я знала, тож назвала її молі — «корінь» прадавньою мовою богів.

О батьку, чи знаєш ти про дар, який дав мені? Бо та квітка, така тендітна, що її легко розчавила б твоя нога, містила нездоланну силу апотропе, що відбивала напади зла. Нищила закляття. Захист й оборона від руйнування. Її шанували за чистоту, наче божество. Єдина річ у цілому світі, яка ніколи не обернеться проти вас.

День у день острів квітував. Сад здирався стінами мого дому, дихав своїми пахощами через мої вікна. Я вже залишала віконниці відчиненими. Робила собі що хотіла. Якби ви спитали мене, то я відповіла б, що щаслива. Але я завжди пам’ятала.

Про м’ясну поживу, яку зготувала я.

Роздiл дев’ятий

Був ранок, і сонце вже піднялося над деревами. Я в саду зрізала анемони до свого столу. Свині посопували коло пійла. Один із кабанів завередував, штовхаючись і хрюкаючи, вимагаючи більшого. Я перестріла його погляд.

— Учора я бачила, як ти пускав у потоці бульбашки, а позавчора плямиста свиня дала тобі відкоша, укусивши за вухо. Тому поводься добре.

Він пирхнув у землю, а тоді перекотився на живіт і стих.

— Ти завжди говориш зі свиньми, коли мене немає?

Гермес стояв у своєму подорожньому плащі, насунувши на очі крислатого капелюха.

— А я дивлюся на це трохи інакше, — відповіла я. — Що принесло тебе сюди серед ясного дня?

— Корабель пливе, — сказав він. — Я подумав, що ти мала б знати.

Я підвелася.

— Сюди? Який корабель?

Він усміхнувся. Йому завжди подобалася моя спантеличеність.

— Що ти даси мені, коли скажу?

— Іди геть, — мовила я. — Повертайся, коли стемніє.

Він засміявся й щез.

***

Я примусила себе робити вранці те, що зазвичай, на той випадок, коли Гермес стежив за мною, але відчувала напруження, якесь нервове чекання. Раз по раз я мимоволі зиркала очима на обрій. Корабель. Корабель із гостями, що так тішив Гермеса. Хто це?

Вони прибули пополудні, виринувши з ясного дзеркала хвиль. Судно вдесятеро більше від Главкового, і навіть звіддаля було видно, яке воно прегарне: осяйне й барвисто пофарбоване, з велетенським задертим угору носом. Воно прямувало просто до мене, розтинаючи нерухоме повітря, і я бачила рівномірні рухи гребців. Коли вони наблизилися, то відчула той самий старий клубок у горлі. Вони смертні.

Моряки кинули якір, і один чоловік перестрибнув через низький борт і поплив, плескаючи по воді, до берега. Він ішов межею берега й лісу, аж доки знайшов невеличку стежку, витоптану свиньми, що звивалася вгору крізь стебла аканта, лаврові гаї, через тернові хащі. Потім я випустила його з очей, але знала, куди веде стежка. Я чекала.

Він спинився, побачивши левицю, але лише на мить. Розпрямивши широкі плечі, він став на коліно переді мною в траві просіки. Я усвідомила, що знаю його. Він був старший, шкіра його обличчя — помережана зморшками, але то був той самий чоловік — із тією ж голеною головою та ясними очима. До богів долинає звістка лише про небагатьох смертних на землі. Погляньте на це з практичного боку. Поки ми дізнаємося їхні імена, вони вже мертві. Вони повинні й справді бути метеорами, щоб привернути нашу увагу. Усі інші — звичайний пил для нас.

— Пані, — промовив він, — пробачте, що непокою вас.

— Поки що я цього не відчула, — відповіла я. — Будь ласка, підведися.

Якщо він помітив мій голос смертної, то не подав знаку. Він підвівся — не скажу, що зграбно, бо був надто кремезний для цього, але легко, наче двері відхиляються на добре підігнаній завісі. Він не здригнувся, коли наші очі зустрілися. Звик до богів, подумала я. І до відьом також.

— Що привело славного Дедала до моїх берегів?

— Для мене велика честь, що ти знаєш мене. — Його голос був спокійний, як західний вітер, теплий і безупинний. — Я прийшов як посланець твоєї сестри. Вона носить дитину, і настав її час. Вона просить, щоб ти прийшла прийняти пологи.

Я зміряла його поглядом.

— Ти певен, що прийшов туди, куди слід, посланцю? Між мною і моєю сестрою не було любові.

— Вона не посилає по тебе за спасибі, — вів далі він.

Вітер ніс пахощі липового квіту. А їх наздоганяв сморід свиней.

— Мені сказали, що сестра породила вже кількох дітей — одне легше від одного. Вона не може померти, родивши дитину, а її немовлята не можуть натішитися силою її крові. То навіщо я їй потрібна?

Він розвів свої зграбні руки, що вигравали м’язами.

— Пробачте, пані, не можу більше нічого сказати, але вона просила повідомити, що коли ти не допоможеш їй, то не допоможе ніхто. Вона потребує твого вміння, пані. Тільки твого.

Тож Пасифая почула про мої сили й вирішила, що вони могли б знадобитися їй. То був перший комплімент, який я отримала від неї за ціле життя.

— Крім того, твоя сестра просила сказати, що батько дозволив тобі рушити в путь. Твоє вигнання скасовано на той час.

Я насупилася. Це було дивно, дуже дивно. Тільки щось дуже важливе могло змусити її прийти до мого батька. І якщо їй потрібно більше магії, чому б не покликати Перса? Видавалося, що це якісь хитрощі, але я не розуміла, навіщо вони їй потрібні. Я аж ніяк не була загрозою для неї.

Мене спокушали. Мені було цікаво, звісно, але то було щось більше, ніж цікавість. То була нагода показати їй, якою я стала. Хоч яку пастку поставить, вона більше не зможе спіймати мене.

— Яке ж це щастя — почути, що нарешті помилувано мене, — зраділа я. — Не можу дочекатися, коли мене звільнять із цієї жахливої в’язниці.

Оповиті терасами пагорби ясніли весною.

Він не засміявся.

— Але є ще одна річ. Мені наказано повідомити тобі, що наша дорога пролягає через протоку.

— Яку протоку?

Відповідь я прочитала на його обличчі: темні плями під очима, гірка втома. Нудота підступила мені до горла.

— Де мешкає Скілла.

Він кивнув.

— І вона тобі наказала плисти цим шляхом?

— Так.

— Скількох ти втратив?

— Дванадцятьох, — відказав він. — Ми були надто повільні.

Як могла я забути, хто моя сестра? Вона ніколи не попросить про послугу, не взявши до рук батіг — щоб ніхто й не думав про непослух. Я уявляла, як вона нахваляється й регоче перед Міносом. «Я чула, що Цирцея упадає за смертними».

Я ненавиділа її більше, ніж будь-коли. Уявила собі, як заходжу в дім, грюкаючи щосили дверима на великих завісах. «Мені жаль, Пасифає. Але пошукай собі когось дурнішого».

Але ще шестеро або й дванадцять людей помруть.

Я вилаяла себе. Хто сказав, що вони житимуть, якщо я поїду? Я не знала чарів, що могли б уберегти від страховиськ. І Скілла розлютується, побачивши мене. Я тільки накличу на них ще більшу лють.

Дедал стежив за мною з тінню на обличчі. Десь далеко за його плечима батьківська колісниця пірнала в море. У запилюжених палацових покоях астрономи ще й тепер спостерігали його призахідну велич, сподіваючись, що їхні підрахунки справдяться. Їхні кістляві коліна дрижали, відчуваючи сокиру ката.

Я зібрала всю свою одіж, торбину з усім найпростішим. Зачинила за собою двері. Більше нічого робити не треба. Левиця сама подбає про себе.

— Я готова, — сказала я.

Корабель відрізнявся від тих, які я бачила доти, — щедро прикрашений і посаджений низько у воду. Його обшиття прегарно помальовано гребенями хвиль і грайливими дельфінами, а на кормі восьминіг розпростер свої зміїсті мацаки. Коли капітан витяг якір, я підійшла до носа, щоб роздивитися фігуру, яка прикрашала його.

То була молода дівчина в танцювальному вбранні. На її обличчі застигло щасливе здивування: широко розплющені очі, ледь розтулені уста, волосся, що вільно спадає на плечі. Її невеликі руки були притиснуті до грудей, і вона стояла на пальцях, наче чекала, коли заграє музика. Кучері на голові, складки тканини — усе-усе було таке живе, що, здавалося, вона справді от-от ступить у повітря. Але не це було справжнім дивом. Цей твір давав змогу зазирнути, я не можу сказати як, у душу тій дівчині. Я бачила допитливий розум її позирку, рішучість її гарного чола. Її захват і невинність, легкі й зелені, як трава.

Мені не довелося запитувати, хто створив її. Мій брат називав Дедала дивом у світі смертних, але то було диво в будь-якому світі. Я міркувала над її принадами, знаходячи нову щохвилини: невеличку ямку на підборідді, випнуту кісточку на нозі, її дитячу грайливість.

То було диво, але також послання. Мене багато чого навчив батько, і я помітила в ній приховану силу. Інший цар, маючи такий скарб, тримав би її у високих мурах за сімома замками. Мінос і Пасифая поставили її на кораблі на поталу морській воді й сонцю, піратам, кораблетрощам і потворам, немовби кажучи: «Це дрібниця. Ми маємо ще тисячу таких, ба більше — чоловіка, який їх робить».

Барабанний бій відвернув мою увагу. Моряки посідали на лавах, і я відчула, як рушило, задрижавши, судно. Води затоки відкочувалися від нас. Мій острів малів удалині.

Я обернулася до чоловіків, які наповнили палубу позаду мене. Їх було тридцять вісім разом. На кормі п’ятеро вартових походжали в шоломах і золотих обладунках. Їхні горбкуваті носи покривлені від того, що ламалися не раз. Я пригадала, як глузував із них Еет: «Міносові драпіжники, одягнуті, як царята». Гребців було набрано з могутнього кносського флоту, і вони були такі великі, що весла здавалися іграшками в їхніх руках. Навколо них швидко рухалися інші моряки, піднісши високо намет, щоб уберегтися від сонця. На весілля Пасифаї і Міноса гурт смертних, яких я помітила, видавався далеким і розпливчастим, суцільним, як лист на деревах. Але тут, під небом, усі обличчя були геть різні. Одне — грубе, друге — гладке, третє — бородате, з гачкуватим носом і вузьким підборіддям. Шрами, мозолі й подряпини, зморшки та довгі чуби. Хтось обгорнув шию вологою тканиною, захищаючись від спеки. Ще один носив браслет, зроблений дитячими руками. А третій мав голову, як у снігура. Мені запаморочилася голова, коли усвідомила, що це лише мізерна частка людей, яких народжено у світі. Як могло тривати таке різноманіття, таке безкінечне нагромадження умів та облич? Чи не зійде з розуму земля?

— Чи міг би я посадити тебе? — спитав Дедал.

Я обернулася, утішена тим, що бачу тепер лиш одне обличчя. Дедала годі було назвати привабливим, але в його рисах відчувалася приємна міць.

— Я краще постою, — відповіла. Показала на фігуру на носі: — Вона прегарна.

Він нахилив голову з виглядом того, хто звик до таких компліментів.

— Дякую.

— Скажи мені ще одне. Навіщо сестра за тобою стежить?

Коли ми зійшли на борт, найбільший вартовий, їхній проводир, грубо обшукав його.

— Ох. — Він ледь усміхнувся. — Мінос і Пасифая бояться, що я не надто… ціную їхню гостинність.

Я пригадала, як говорив Еет: «Він у сильці в Пасифаї».

— Ти ж міг би втекти від них дорогою.

— Я міг би втекти від них не один раз. Але в Пасифаї залишилося те, чого я не покину.

Я чекала пояснення, але його не було. Він обперся руками об поруччя, а його пальці були посічені, наче простромив їх уламками дерева чи побитим склом.

— У протоці, — сказала я, — ти бачив Скіллу?

— Невиразно. Скеля була огорнута бризками й туманом, і вона рухалася занадто швидко. Шість голів, які напали двічі, із зубами завдовжки з ногу.

Я побачила плями на палубі. Їх змивали, але кров просочилася глибоко. Усе, що залишилося від дванадцяти життів. Мій шлунок скрутило від відчуття провини, як і хотілося Пасифаї.

— Ти повинен знати, що це я створила її, — сказала. — Я зробила Скіллу такою, якою вона є. Саме тому й опинилася у вигнанні, а моя сестра змусила тебе їхати цією дорогою.

Я сподівалася побачити на його обличчі подив, огиду чи навіть жах. Але він лише кивнув.

— Вона розповіла мені.

Авжеж, розповіла. Вона отруйниця в серці; вона хотіла бути певна, що я прийду як негідниця, а не як рятівниця. Але цього разу то було не що інше, як правда.

— Але одного не розумію, — вела далі я. — Хай яка жорстока моя сестра, вона нечасто буває дурна. Навіщо їй ризикувати тобою в цій справі?

— Я сам заслужив тут місце. Мені заборонено говорити більше, але коли ми прибудемо на Крит, ти, гадаю, зрозумієш. — Він завагався. — Ти знаєш спосіб якось захиститися від неї? Скілли?

Понад нами вигоряли під сонцем останні клапті хмар. Чоловіки тяжко дихали, навіть під наметом.

— Не знаю, — відповіла я. — Але спробую.

Ми мовчки стояли поряд із тією дівчиною, яка готувалася до стрибка, і з-під нас утікало море.

Того вечора ми отаборилися на квітучому зеленому березі. Чоловіки, неговіркі й напружені від страху, посідали навколо вогню. Я чула, як вони перешіптуються, як виплескується вино, коли вони передавали його. Ніхто не хотів знемагати від безсоння, уявляючи собі завтрашній день.

Дедал розкотив для мене невелике ложе, але я встала з нього. Я не могла терпіти сусідства тих сопучих неспокійних тіл.

Було дивно йти іншою землею, землею, що не моя власна. Там, де я очікувала побачити гай, росли оленячі хащі. Там, де гадала побачити свиней, показував зуби борсук. Місцевість була пологіша, ніж на моєму острові, ліси — низькі, квіти росли зовсім інакше. Я побачила гірке мигдалеве дерево, розквітлу вишню. Мої пальці свербіли: так хотілося зібрати їхню щедру силу. Я нахилилася й зірвала мак, аби лишень потримати його барву в руці. Я відчула, як тремтить його чорне насіння. «Ходи ж, оберни мене в чари».

Я не послухала. Я думала про Скіллу, намагалася скласти її образ із усього того, що чула про неї: шість пащ, шість голів, дванадцять довжелезних ніг. Але що більше намагалася, то більше він тікав від мене. Натомість я бачила її обличчя, яким воно було в наших палатах, кругле й усміхнене. Вигин її зап’ястка був як шия лебедя. Вона делікатно перехилялася, щоб прошепотіти чутку на вухо сестрі. Поруч із ними сидів, усміхаючись, мій брат Перс. Він зазвичай грався з волоссям Скілли, намотуючи його собі на палець. Вона оберталася й ляскала його по плечу, і той звук відлунював у нашому покої. Вони обоє сміялися, тому що завжди хотіли привертати до себе увагу, і я пригадала, як дивувалася колись, чому сестра не проти таких вистав, хоча нікого не підпускала близько, крім Перса. Але вона лише дивилася й усміхалася.

Я думала, що прожила ті літа в батькових палатах невидюща, як кріт, але тепер більше подробиць пригадувалося мені. Зелена туніка, яку Скілла зазвичай надягала на особливі свята, її срібні сандалії з лазуритовими застібками. У неї була золота шпилька з котом на кінці, якою вона збирала волосся над шиєю. Вона дісталася їй із Фів, подумала я. З єгипетських Фів, від якогось тамтешнього прихильника, бога зі звіриною головою. Що сталося з прикрасою? Чи вона досі лежить у траві біля води разом із покинутим убранням?

Я підійшла до невеличкого узвишшя, порослого чорними тополями. Ішла між їхніми борознистими стовбурами. В один із них нещодавно вдарила блискавка, і на окоренку залишилася обвуглена, затекла рана. Я поклала пальця на обпалений сік. Відчувала в ньому силу й шкодувала про те, що не взяла ще однієї пляшечки, аби зібрати його. Він навів мене на думку про Дедала, того прямого чоловіка з вогнем у кістках.

Що то таке, чого він не хотів покидати? Коли він говорив про це, його обличчя зосередилося, а слова були ретельно дібрані, як плитка у фонтані. То, мабуть, коханка, думала я. Якась прегарна служниця в палаці або, може, вродливий служник. Моя сестра чула нюхом такі інтрижки за рік. Можливо, її підіслали до його ліжка, щоб спіймати його на гачок, як рибину. Але коли я малювала в уяві їхні обличчя, то розуміла, що не вірю в них. Дедал не здавався чоловіком, закоханим до безтями, і також не був подібний до того, хто вже багато років леліє вірну дружину. Я не могла уявити його в парі, а тільки окремо, самого. Отже, золото? Чи новий винахід?

Я подумала: якщо завдяки мені він переживе завтра, то я, можливо, про це дізнаюся.

Місяць пропливав над нашими головами, і разом із ним минала ніч. Я чула шепіт Дедала у своїх вухах: «Зуби завдовжки з ногу». Холодний страх пробіг моєю спиною. Невже я думала, що зможу протистояти такій потворі? Вона увіпнеться Дедалу в горло, роздере мене пащами на клапті. Чим я стану, коли вона покінчить зі мною? Попелом, димом? Безсмертними кістками, що перекочуються морським дном?

Мої ноги знайшли берег. Я йшла по ньому, холодному й сірому. Слухала шепотіння хвиль, крики нічних птахів, але, правду кажучи, прислухалася до чогось іще — хуткого посвисту в повітрі, що був так добре знайомий мені. Щосекунди я сподівалася, що переді мною на землю опуститься Гермес, радісний і глумливий. «Ну, чарівнице з Ееї, що робитимеш завтра?»

Я думала, що попрошу його про допомогу, упавши колінами на пісок, простягши вгору долоні. Або, можливо, я кину його на землю і втішу інакше, тому що він найбільше радів, коли його дивували. Я чула навіть історію, яку розкаже він згодом: «Вона була в такому відчаї, що кинулася на мене, як кішка». Він мав би лежати з моєю сестрою, подумала я. Вони сподобаються одне одному. І вперше мені сяйнула думка, що, можливо, саме так і було. Можливо, вони вже не раз лежали разом і реготали з моєї тупості. Можливо, усе це його задум і він прийшов того ранку, щоб поглумитися з мене й злорадіти. Я ще раз пропустила в голові нашу розмову, вишукуючи в ній сенс. Бачиш, як швидко він робить із тебе дурепу? Цього він жадав понад усе: наганяти на інших сумнів, бентежити й тривожити їх, без кінця крутити їм голову. Я промовила в темряву, до його мовчазних крил, що могли витати в ній:

— Мені байдуже, чи ти лежав із нею. Візьми собі ще й Перса, він вродливіший. Ти ніколи не станеш тим, кого я приревную.

Можливо, він слухав, а можливо, і ні. Це не мало значення, бо він не прийшов. То була більша розвага — дивитися, що я робитиму з відчаю, як буду клястися й борсатися. Батько не допоможе також. Еет міг би допомогти, тільки щоб випробувати свою силу, але він був за пів світу звідси. Він був такий же недосяжний, як політ на крилах.

Я зневірилася ще більше, ніж сестра, подумалося мені. Я прийшла за нею, але ніхто й не мислив приходити за мною. Ця думка заспокоїла мене. Зрештою, я була самотня ціле своє життя. Еет і Главк — то лише зупинки на нескінченній дорозі моєї самотності. Упавши на коліна, я ввігнала пальці в пісок. Відчула, як піщинки забиваються мені під нігті. Спогад підступив до мене. Як батько розповідає Главкові про наш невблаганний закон: жоден бог не може повернути того, що вчинив інший.

Але це вчинила я.

Місяць проплив над нами. Хвилі холодними устами торкалися моїх ніг. Оман, подумала я. Ясен, олива й срібна ялина. Блекота зі спаленою корою дерену і, як основа, молі. Молі, яка руйнує прокляття, щоб відвернути злий помисел, яким я спочатку перетворила її.

Я змела пісок і встала зі своєю торбинкою, наповненою основним. Коли йшла, пляшечки стиха калатали, наче кози — своїми дзвіночками. Запахи долинали до мене, знайомі, як моя шкіра: земля й чіпке коріння, сіль і залізна кров.

Наступного ранку моряки були сірі й мовчазні. Один змащував кочети, щоб вони не скрипіли, другий відмивав заплямлену палубу, почервонілий на виду — від сонця чи журби, сказати було годі. На кормі третій, із чорною бородою, молився й узливав у хвилі вино. Ніхто не дивився на мене: я ж усе-таки сестра Пасифаї, і вони вже давно зреклися думки, що вона могла б допомогти їм. Але я відчувала їхнє напруження, що сочилося в повітря, задушливий жах, який наповзав на них мить за миттю. Надходила смерть.

«Не думай про це, — наказала я собі. — Якщо ти будеш сильна, нині ніхто не помре».

Капітан сторожі мав жовтуваті очі, глибоко посаджені на опухлому обличчі. Його звали Полідамант, і він був велетенський, але ж я богиня, тож ми були однакового зросту.

— Мені потрібен твій плащ, — мовила я до нього. — І туніка також. Негайно.

Його очі звузилися, і я могла прочитати в них не промовлене ні. Ще запізнаюся із чоловіком такого роду, ревнивим до найменшої влади, чоловіком, якому я буду лише жінка.

— Навіщо? — спитав він.

— Бо я хочу порятунку твоїм друзям. Ти хочеш чогось іншого?

Слова розлетілися палубою, і тридцять сім пар очей підвелися. Він скинув свій одяг і віддав мені. Цей одяг був найкращий на кораблі — неймовірно біла чесана вовна, облямована темно-пурпурною барвою, лягла на палубу.

Дедал став поруч зі мною.

— Чи можу я допомогти?

Я дала йому потримати плащ. Сховавшись за ним, скинула своє вбрання й надягла туніку. Пройми зяяли в ній, і надимався поперек. Запах прілого людського тіла пройняв мене.

— Ти допоможеш мені з плащем?

Дедал надягнув на мене плащ, застебнувши його золотою шпилькою-восьминогом. Тканина обвисла; важка, як ковдра, вона не трималася і сповзала з моїх плечей.

— Пробач, але на чоловіка ти геть не схожа.

— Я й не хочу бути схожою на чоловіка, — відказала. — Я хочу бути схожою на брата. Скілла любила його колись і, можливо, любить ще й досі.

Я торкнулася пасти, яку підготувала для губ: гіацинт із медом, квіти ясена й аконіт, розчавлені з горіховою шкарлупою. Доти я насилала закляття омани на тварин і рослини, але ніколи — на себе, і мене пройняв раптовий болісний сумнів. Я відігнала цю думку. Годі уявити щось гірше в чарах, ніж страх поразки. Натомість зосередилася на Персі: його недбалому манірному обличчі, надутих м’язах і грубій шиї, зніжених руках із довгими пальцями. Усе це я прикликала по черзі, бажаючи, щоб воно було в мене.

Коли я розплющила очі, Дедал вирячився на мене.

— Поставте найвитриваліших людей на весла, — сказала йому я. Мій голос змінився також: він був низький і наповнений божим високодумством. — Їм не можна спинятися. Хоч там що.

Він кивнув. Дедал тримав меч, і я побачила, що інші також озброєні списами, мечами й простими ломаками.

— Ні, — сказала я так голосно, щоб почув увесь корабель. — Вона безсмертна. Зброя проти неї безсила, а вам знадобляться руки, щоб рухати корабель уперед.

Відразу заскреготали леза, укладані в піхви, гупнули опущені списи. Скорився навіть Полідамант, одягнутий у позичену туніку. Я мало не засміялася. Мене ще ніколи так не шанували в житті. То ось що це значить — бути Персом. Але вже могла розгледіти невиразні обриси протоки на горизонті. Я обернулася до Дедала.

— Послухай, — сказала я. — Може статися так, що чари не допоможуть і вона впізнає мене. Якщо це станеться, не стій біля мене близько. І решта твоїх людей також.

Спершу зійшла мла. Вона оточила нас, важка й волога, заступивши скелі, а тоді й саме небо. Ми не могли багато бачити, і звук ненаситного виру заглушив наші вуха. Безумовно, через той вир Скілла й вибрала цю протоку. Щоб уникнути його страшного притягу, кораблі мусили триматися протилежної скелі. Там вони потрапляли просто їй у зуби.

Ми рухалися вперед у густому повітрі. Коли зайшли в затоку, звуки приглухли, відбиваючись від кам’яних стін. Моя шкіра, палуба й поруччя — усі поверхні були слизькі від бризок. Вода пінилася, і було чути, як весло шкребе кам’яним дном. Тихий звук, але чоловіки здригнулися, наче то був звук грому. Понад нами, захована в тумані, була печера зі Скіллою в ній.

Ми рухалися — принаймні я так думала, — але в такій сірості годі було сказати, як швидко чи як далеко. Веслярі тремтіли від зусиль і страху, кочети скрипіли, хоч і змащені олією. Я лічила. Безумовно, ми були під нею тепер. Вона мала підповзати до отвору печери й винюхувати найповніших. Піт стікав по туніках моряків, їхні плечі згорбилися. Ті, хто не веслував, посхилялися під мотками линви, біля основи щогли, усюди, де мали бодай якийсь сховок.

Я напружила зір, дивлячись угору, і тоді виринула вона.

Вона була сіра, як повітря, як сама скеля. Я завжди собі уявляла, що вона подібна до чогось: гадюки, восьминога, акули. Але правда була така приголомшлива, така неосяжна, що розум відмовлявся приймати її. Її шиї були довші за корабельні щогли, а шість голів зяяли, страхітливо випуклі, наче розтоплений камінь лави. Чорні язики лизали її зуби, довгі, як мечі.

Її очі, байдужі до їхнього затеклого потом страху, уп’ялися в моряків. Вона підповзла ближче, ковзаючи скелями. Ящурячий сморід ударив мені в ніздрі, такий гидкий, як у підземних гадючих гніздах. Її шиї спроквола звивалися в повітрі, і я побачила, як з однієї пащі потекла блискуча слина, як витяглася вона й упала. Здавалося, тіло її стало невидимим. Воно ховалося в імлі разом із ногами, страшними й безкостими, про які розказувала Селена так давно. Гермес розповідав, що вони сиділи в печері, як скручений хвіст рака-самітника, поки вона нахилялася, вишукуючи собі поживу.

Її шиї заколихалися, збиваючись докупи. Вона готувалася до нападу.

— Скілло! — крикнула я своїм божественним голосом.

Вона закричала. Той крик був пронизливий і несамовитий, наче тисяча псів, які завили водночас. Декотрі гребці покидали весла, затикаючи вуха. Краєм ока я побачила, як Дедал відтяг одного вбік і сів на його місце. Тепер я могла не тривожитися за нього.

— Скілло! — крикнула знову. — Це Перс! Я плив цілий рік, щоб знайти тебе.

Вона вирячилася на мене очима, що були як мертвотні ями в сірій плоті. З одного її горла вихопився здушений звук. У неї в горлі більше не було голосових зв’язок.

— Моя клята сестра тепер у вигнанні за те, що вчинила тобі, — вела я далі, — але вона заслужила на гірше. Якої помсти ти бажаєш? Скажи мені. Ми з Пасифаєю виконаємо твою волю.

Я змушувала себе говорити поволі. Кожна мить — це ще один помах весел.

Її дванадцять очей уп’ялися в мене. Я бачила плями старої крові довкруг її пащі, клапті плоті, що досі звисали із зубів. Я відчула, як у мені закипає лють.

— Ми шукали для тебе ліки. Дуже сильне зілля, що зробить тебе такою, якою ти була. Ми сумуємо за тобою.

Мій брат ніколи не говорив би такого, але це вже не мало значення. Вона слухала, звивалася й розвивалася, не відстаючи від нашого корабля. Скільки разів уже вдарили весла? Десять? Сто? Я бачила, як тужиться її недолугий мозок. «Бог? Що забув тут бог?»

— Скілло, — сказала я. — Ти їх візьмеш? Ти візьмеш наші ліки?

Вона зашипіла. З її гарячої як вогонь горлянки тхнуло гниллю. Але я вже бачила, що її починає цікавити дещо інше. Дві її голови обернулися, спостерігаючи веслярів за веслами. Дві інші вже оберталися їм услід. Було вже видно, як знову сходяться докупи її шиї.

— Глянь, — крикнула я. — Ось вони!

Я піднесла відкорковану пляшечку в повітря. До неї обернулася лише одна голова, але цього було досить. Я піднесла зілля й пожбурила його. Воно залетіло їй за зуби, і я бачила, як сколихнулося її горло, коли вона ковтала. Я проказала закляття, щоб повернути їй колишню подобу.

Якусь мить нічого не відбувалося. Тоді вона скрикнула так голосно, що затрусилася земля. Її голови піднеслися й кинулися до мене. Я встигла лише вхопитися за щоглу. «Тікай!» — гукнула я до Дедала.

Вона вдарила в стерно корабля. Палуба хруснула, як плавникове дерево, і шмат поручнів відірвався від неї. Полетіли друзки. Чоловіки котилися побіля мене, і я б упала, якби не вхопилася за щоглу. Я чула, як Дедал вигукує накази, але не бачила його. Її зміїні шиї знову відхилялися назад, і цього разу, знала я, вона не схибить. Вона завдасть удару просто по палубі, розчахне корабель надвоє, а тоді повитягує нас із води одного за одним.

Проте удару не було. Її голови шубовснули у хвилі позаду нас. Вона стрибнула, піднісшись над водою, клацнувши своїми велетенськими щелепами, наче великий пес на повідку. Мій потьмарений розум лише за якусь мить зрозумів: вона досягла кінця прив’язі. Її ноги не могли дотягтися далі від тієї опори в печері. Ми проминули її.

Здавалося, вона усвідомила це одночасно зі мною. Вона закричала від люті, молотячи головами об наш слід, підносячи велетенські хвилі. Човен нахилився, зачерпнувши море кормою й низькими боками. Чоловіки вхопилися за линви, волочачи ногами у воді, але трималися міцно, і щохвилини ми були чимраз далі.

Скілла товклася на скелях, виючи з горя, доки мла не зійшлася над нею і вона нарешті не зникла.

Я прихилилася чолом до щогли. Одіж сповзала з моїх плечей. Плащ стискав мені шию, а шкіру пекло від жару. Чари перестали діяти. Я знову стала собою.

— Богине.

Дедал упав на коліна. Інші люди клякнули позаду. Їхні обличчя — грубі й виснажені, пошрамовані, бородаті й обпалені — були сірі й нажахані. Їхні тіла — вкриті ґулями й подряпинами від ударів об палубу.

Я ледве бачила їх. Переді мною була Скілла, її широченні пащі й ті мертві, порожні очі. Вона не впізнала мене, думала я. І не впізнала вона в мені Перса чи будь-кого іншого. Тільки новизна моєї божої подоби стримала її на якийсь час. У неї не залишилося розуму.

— Пані, — промовив Дедал. — За це ми будемо складати тобі пожертви щоднини, поки житимемо. Ти врятувала нас. Ти провезла нас живими.

Чоловіки вторували йому, шепочучи молитви, попідносивши велетенські, як тарелі, долоні. Кілька приклало чоло до палуби на східний манір. Таке шанування було платою, якої вимагав мій рід за свою поміч.

Жовч підступила мені до горла.

— Ви не маєте розуму, — сказала я. — Я створила те страховисько. Створила, сповнившись гордості й омани. І ви дякуєте мені? Дванадцятеро ваших товаришів загинуло через неї, і ще скільки тисяч загине? Те зілля, яке я дала їй, — найсильніше, що в мене є. Тепер ви розумієте, смертні?

Мої слова палали в повітрі. Світло моїх очей обпікало їх.

— Я ніколи не позбудуся її. Їй ніхто не поверне колишню подобу ані тепер, ані згодом. Вона залишиться якою є. Вона цілу вічність ласуватиме такими, як ви. Тож підводьтеся. Підводьтеся й беріться за весла, і нехай я більше не чую цієї нісенітної подяки, бо ви ще пошкодуєте про неї.

Вони здригнулися й захиталися, ослаблі, ледве зводячись на ноги й відповзаючи геть. Небо над нами було безхмарне, і спека притисла повітря до палуби. Я відкинула плащ і хотіла, щоб сонце палило мене. Я хотіла пропалити себе до кісток.

Роздiл десятий

Три дні я стояла на носі. Ми більше не приставали до берега. Гребці працювали навпереміну й спали на палубі. Дедал полагодив поручні, а тоді відбув свою чергу. Навдивовижу ввічливий, він пропонував харчі, вино й ложе, але не затримувався біля мене надовго. А чого я чекала? Я вилила свій гнів на нього, як мій батько. То було ще одне, що я зіпсувала.

Ми дісталися Криту лише перед полуднем сьомого дня. Сонце пускало велетенські блискітки по воді, розжарюючи вітрило. Навколо нас кораблі скупчилися в затоці: мікенські баржі, фінікійські торгові судна, єгипетські галери, хети, ефіопи й гесперійці.

Усі купці, які проминали ці води, хотіли торгувати з багатим Кноссом, і Мінос знав це. Він вітав їх своїми широкими безпечними причалами, а потім митарі збирали з них плату. Шинки й борделі також належали Міносові, і золото та діаманти пливли велетенською рікою в його руки.

Капітан спрямував нас просто до першого причалу, який стояв відкритим для царських суден. Гамір і рух пристані звідусіль оточили мене: чоловіки бігали, кричали, витягували скрині на палубу. Полідамант шепнув слівце зверхнику гавані, а тоді обернувся до нас:

— Ви повинні йти негайно. Ви обоє — ти і майстер.

Дедал показав рукою, що я повинна йти першою. Ми пішли за Полідамантом угору пристанню. Перед нами в розпаленому повітрі мерехтіли велетенські вапнякові сходи. Люди рікою проминали нас — прислужники й вельможі, — світячи голими, випаленими сонцем плечима. Угорі палац могутнього Кносса здіймався на пагорбі, наче вулик. Ми полізли вгору. Я чула дихання Дедала позаду й Полідаманта попереду. Східці були гладкі від тисяч ніг, що роками їх вичовгували.

Зрештою ми зійшли на вершину й переступили поріг палацу. Світло, що доти сліпило нам очі, померкло. Прохолодна темінь розтеклася моєю шкірою. Дедал і Полідамант завагалися, блимаючи очима. Мої очі не були як у смертних, і їм не потрібен був час, щоб звикнути. Я враз побачила красу того палацу, яка ще примножилася відтоді, коли приходила останній раз. Палац і справді нагадував вулик, і всяка палата в ньому вела до опорядженого покою, і кожен покій до ще однієї кімнати. Висічені в стінах вікна впускали густі стовпи золотого сонця. Вишукані фрески розстилалися зусібіч: дельфіни й реготливі жінки, хлопці, які збирають квіти, і широкогруді бики, які трясуть рогами. Надворі в мозаїчних ротондах струменіли срібні водограї, і слуги бігали поміж колон, почервонених гематитом. Понад кожним входом висів лабрис — двосічна сокира Міноса. Я пригадала, що на весілля він підніс Пасифаї намисто з підвіскою у формі лабриса. Вона тримала його, наче то хробак, і коли почалася церемонія, з її шиї звисали тільки онікс і бурштин.

Полідамант повів нас звивистими переходами до помешкання цариці. Воно було ще пишніше, з картинами, багато помальованими вохрою та мідною синню, але вікна в ньому було зачинено. Натомість там палали золоті смолоскипи й ігристі жаровні. Хитромудро сховане дахове світло пропускало проміння сонця, але не давало змоги бачити небо; робота Дедала, подумала я. Пасифая ніколи не любила невідступного позирку нашого батька.

Полідамант спинився перед дверима, ліпленими квітами й хвилями.

— Цариця тут, — мовив він і постукав.

Ми стояли в тихому й тінистому місці. Я не могла нічого чути за тим важким деревом, але усвідомила Дедалове уривчасте дихання поруч із собою. Він говорив тихо.

— Пані, — сказав він, — я скривдив вас, і мені дуже шкода. Але мені ще більше шкода за те, що ви побачите за тими дверима. Я хотів би…

Двері відчинилися. Служниця нерухомо стояла перед нами із запнутим на маківці волоссям, як заведено на Криті.

— У цариці пологи… — заговорила вона, але голос сестри зупинив її:

— Це вони?

Посеред кімнати на пурпуровому ложі лежала Пасифая. Її шкіра виблискувала від поту, а живіт приголомшливо розширився, надувся, як пухлина, на її тендітному тілі. Я вже забула, яка вона жива, яка прегарна. Навіть у муках болю вона порядкувала в кімнаті, притягуючи до себе все світло, відкидаючи тінь на світ, бляклий, наче гриб. Пасифая завжди була найбільшою подобою батька.

Я переступила поріг.

— Дванадцять мерців. Дванадцять мерців заради сміху й твоєї гордині.

Вона криво посміхнулася, підвівшись, щоб мене зустріти.

— Хіба ж не справедливо, що Скілла змогла поквитатися, як думаєш? Дай-но вгадаю: ти спробувала розчаклувати її. — Вона розреготалася з того, що побачила на моєму обличчі. — О, я знала, що це станеться! Ти створила потвору й тепер гірко про це шкодуєш. «О нещасні смертні. Це через мене вони страждають!»

Вона була жорстока, як завжди. Мені стало легше.

— Вони страждають через тебе, — заперечила я.

— Але ти не змогла врятувати їх. Скажи мені, ти плакала, дивлячись, як вони гинуть?

Я старалася, щоб голос мій не дрижав.

— Ти помиляєшся, — відповіла. — При мені вони не вмирали. Дванадцять загинули дорогою до мене.

Вона й не подумала змовчати.

— Байдуже. Їх помре ще більше на другому кораблі. — Вона поплескала пальцем по підборіддю. — І скільки їх згине за рік? Сотня? Тисяча?

Пасифая показала свої хижі зуби, намагаючись розчавити мене, як усіх тих наяд в Океанових палатах. Та вона не могла завдати рани, якої б я доти не завдала собі сама.

— Так ти не допросишся помочі, Пасифає.

— Твоєї помочі! Благаю. Це ж я витягла тебе з купи піску. Я чула, що ти спиш із левами й кабанами, шукаючи товариства. А це вже велика для тебе радість, чи не так? Після кальмара Главка.

— Якщо я тобі не потрібна, — сказала я, — то охоче повернуся на купу піску.

— Годі, годі, сестрице, не будь такою злою, це лише жарт. І подивися, як ти посміливішала, просковзнувши повз Скіллу! Я знала, що кликати потрібно саме тебе, а не хвалька Еета. Припини кривитися. Я вже відклала золото сім’ям, які втратили годівників.

— Золото не поверне життя.

— Відразу видно, що ти не цариця. Повір мені, сім’ї здебільшого ставлять вище золото. А тепер чи є ще…

Але вона не скінчила. Вона захрипіла й стиснула пальцями коліно служниці. Доти я не звертала уваги на дівчину, але тепер побачила, що шкіра її руки збагровіла й замастилася кров’ю.

— Геть, — сказала я їй. — Геть усі. Це не місце для вас.

Я відчула раптову втіху від того, як хутко повтікали служниці.

Обернулася до сестри.

— Ну то що?

Її обличчя досі корчилося від болю.

— А що ти гадаєш? Минули вже дні, а руху немає. Його потрібно вийняти.

Вона відкинула свої шати, показавши розпухлу шкіру. Хвиля пробігла поверхнею її живота, з лівого боку в правий, а тоді назад.

Я мало знала про дітородження. Я ніколи не допомагала матері чи комусь зі своїх сестриць. Однак пам’ятала хіба що кілька речей.

— Ти пробувала штовхати з колін?

— Певно, що пробувала! — Вона закричала, бо її зсудомило знову. — Я народила восьмеро дітей! Просто виріж із мене цю гадину!

Я витягла з торбини сонне зілля.

— Ти здуріла? Я не дозволю себе приспати, як немовля. Дай мені вербову кору.

— Верба від болю голови, а не різання тіла.

— Дай мені її!

Я дала, і вона вихилила пляшину.

— Дедале, — мовила вона, — візьми ножа.

Я забула, що він із нами. Дедал стояв на порозі, дуже тихо.

— Пасифає, — сказала я, — не будь уперта. Ти послала по мене, то мене й проси.

Вона засміялася диким сміхом.

— Гадаєш, я тобі довірю? Ти знадобишся згодом. У всякому разі, Дедалу випадає робити це, і він знає чому. Чи ж не так, великий майстре? Ти розкажеш моїй сестрі тепер чи нехай це стане несподіванкою для неї?

— Я зроблю, — сказав мені Дедал. — Це моя робота.

Він підступив до столу й узяв ножа. Його лезо було гостре як бритва.

Вона схопила його зап’ястя.

— Тільки пам’ятай, — сказала вона. — Пам’ятай, що я вчиню, якщо ти намислив лихе.

Він кивнув покірно, хоча вперше я помітила щось схоже на гнів у його очах.

Вона повела нігтем по нижній частині живота, залишивши червону смугу.

— Тут, — сказала вона.

У кімнаті було гаряче й душно. Я відчула, що мої руки липкі від поту. Я не знаю, як Дедал міг тримати рівно того ножа. Кінчик уп’явся в сестрину шкіру, і потекла кров, червона, змішана із золотом. Його руки напнулися від натуги, зуби зціпилися. Йому знадобилося чимало часу, бо безсмертна плоть моєї сестри чинила опір, але Дедал розтинав пильно й зосереджено, і врешті блискучі м’язи розділилися і подалося тіло. Звільнилася дорога до лона моєї сестри.

— А тепер ти, — промовила вона, дивлячись на мене. Її голос був хрипкий і надламаний. — Витягай його.

Ложе під нею змокріло. Кімната наповнилася перестояним духом її амброзійної крові. Її живіт перестав колихатися, коли Дедал почав різати. Він напружився. Немов чекаючи, спало мені на гадку.

Я подивилася на сестру.

— Що там, усередині?

Її золоте волосся позлипалося.

— Як ти гадаєш? Немовля.

Я вклала руки в ту пройму в її тілі. Кров гаряче пульсувала в ній. Я поволі протиснулася крізь м’язи й вологу. Сестра здушено захрипіла.

Я шукала в слизі й нарешті знайшла м’яку масу руки.

Полегшення. Я не могла навіть сказати, чого боялася. Просто дитина.

— Я тримаю її, — сказала я.

Мої пальці посувалися вгору, шукаючи опертя. Я пригадую, як казала собі, що повинна неодмінно намацати голову. Я не хотіла б, щоб вона скрутилася, коли почну тягти.

Біль прошив мої пальці так раптово, що я лише скрикнула. Я подумала якісь нестямні речі: що Дедал міг випустити з рук свій скальпель, що кістка зламалася, поки тривали перейми, і вколола мене. Але біль в’їдався в мене сильніше, глибоко вганяючись у руку, гризучи.

Зуби. То були зуби.

Тоді я не кричала, а спробувала витягти руку, але воно вгризлося в мене щелепами. Я смикнула руку в паніці. Краї рани розійшлися, і та істота висмикнулася з неї. Вона билася, як риба на гачку, бризкаючи слизом нам в обличчя.

Моя сестра кричала. Та істота тягла мене за руку, наче якір, і я відчула, як розриваються суглоби моїх пальців. Я знову скрикнула від нестямного, пекучого болю й повалилася на створіння, намацуючи його горло. Знайшовши, налягла на істоту й притиснула її тіло своєю вагою. П’яти сестри замолотили по кам’яній підлозі, а голова звивалася з боку в бік. Нарешті я виразно побачила його: ніс, широкий і плаский, тіло, вологе й блискуче від родових рідин. Волохате бридке личко вінчали два гострі роги. Унизу жаб’яче дитяче тіло брикалося з неприродною силою. Його чорні очі просвердлювали мене.

«О боги, — думала я, — що це таке?»

Створіння, душачись, розкрило пащу. Я висмикнула свою руку, криваву й покалічену. Я втратила два пальці й частину третього. Щелепа істоти зарухалася, проковтуючи те, що схопила. Її підборіддя увивалося під моєю рукою, намагаючись укусити ще раз. Тінь упала на мене.

Дедал, блідий і заляпаний кров’ю, промовив:

— Я тут.

— Ніж, — наказала я.

— Що ти робиш? Не вбивай його, він повинен жити!

Моя сестра заворушилася на ложі, але не змогла встати з розпоротим животом.

— Пуповина, — сказала я.

Вона досі вилася, груба, як хрящ, між істотою й утробою сестри. Він рубонув її. Мої коліна були мокрі там, де я стояла. Скалічені руки кривавилися й боліли.

— Тепер ковдру, — вела я далі. — Мішок.

Він приніс товсте вовняне покривало й поклав його на підлогу переді мною. Розірваними пальцями я витягла істоту на середину. Вона досі билася, сердито стогнучи, і двічі я мало не випустила її, бо вона, здавалося, зміцніла за ті хвилини. Але Дедал підібрав кінці, і, коли схопився за них, я відсмикнула руки. Істота заборсалася в складках покривала, не знаходячи опори. Я взяла з його рук кінці, піднявши її з підлоги.

Почула хрипкий Дедалів подих.

— Клітка. Нам потрібна клітка.

— Піди принеси, — сказала. — Я потримаю його.

Він побіг. У мішку створіння звивалося, наче гадюка. Я бачила, як випинаються з тканини його кінцівки, обриси великої голови, кінчики рогів.

Дедал повернувся з пташиною кліткою, у якій ще пурхали зяблики. Але вона була міцна й досить велика. Я упхала в неї ковдру, і він, клацнувши, замкнув дверцята.

Я подивилася на сестру. Вона була заляпана кров’ю, живіт її скидався на різницю. Мокрі краплі падали на брудний килимок унизу. Її очі нестямно палали.

— Ви не поранили його?

Я подивилася на неї.

— Ти збожеволіла? Воно мало не зжерло мою руку! Скажи мені, звідки взялася ця гидота.

— Заший мене.

— Ні, — сказала я. — Ти мені скажеш або я залишу тебе стікати кров’ю до краплі.

— Наволоч! — крикнула вона.

Вона харчала. Біль виснажував її. Навіть моя сестра мала в душі межу, яку не могла перейти. Наші погляди зустрілися — дві пари жовтих очей.

— Ну, Дедале? — мовила вона врешті. — Тепер твоя черга. Скажи моїй сестрі, із чиєї вини народилося це створіння.

Він поглянув на мене, обличчя було втомлене, почеркане кров’ю.

— Моєї, — відповів той. — Моєї. Ця тварюка народилася з моєї вини.

З клітки почулося жування. Змовкли зяблики.

— Боги послали бика, білого як сніг, поблагословити царство Міноса. Цариця захопилася твариною і забажала роздивитися її ближче, але та втікала від усіх, хто підступав надто близько. Тож я спорудив порожню подобу корови, де було місце, щоб вона могла сховатися. Я приробив їй колеса, щоб ми могли котити її берегом. Я думав, що це лише… я не…

— О, благаю, — сплюнула сестра. — Ти затинатимешся так до кінця світу. Я переспала зі священним биком, зрозуміло? Тепер бери нитку.

***

Я зашила сестру. Прийшли вояки з кам’яними обличчями й занесли клітку у внутрішню комору. Моя сестра кричала їм услід:

— Ніхто хай не підступає до нього без мого слова. І дайте йому щось поїсти!

Мовчазні служниці скрутили промоклий килим і винесли забруднене ложе — так, наче робили цю роботу щодня. Вони спалили ладан і запашні фіалки, щоб приховати сморід, а тоді понесли сестру до купальні.

— Боги покарають тебе, — мовила я їй, шиючи.

Але вона лише засміялася з легковажним сп’янінням.

— Хіба ти не знаєш? — запитала вона. — Боги люблять своїх потвор.

Я здригнулася від її слів.

— Ти говорила з Гермесом?

— Гермесом? Яке йому до цього діло? Мені не треба, щоб якийсь олімпієць нагадував мені про те, що в мене перед очима. Усі це знають. — Вона криво посміхнулася. — Окрім тебе, як зазвичай.

Я отямилася, відчувши чужу присутність. Дедал. Ми були самі вперше, відколи він прибув на мій острів. Руді краплі забризкали його чоло. Його руки були вимащені по лікті.

— Чи міг би я перев’язати твої пальці?

— Ні, — сказала я. — Дякую. Вони полікують себе самі.

— Пані, — завагався він. — Тепер я вдячний тобі до самого скону. Якби ти не прийшла, це довелося б робити мені.

Його плечі стиснулися, напружилися, наче чекаючи удару. Я напала на нього, коли він дякував мені востаннє. Але тепер розуміла більше: він також знав, що означає створити монстра.

— Я цьому рада, — відповіла я й кивнула на його руки, обкипілі й поплямлені, як і в усіх.

— Твої пальці не відростуть. — Він стишив голос. — Чи можна цю істоту вбити?

Я пригадала, як кричала моя сестра, щоб ми виявляли обачність.

— Не знаю. Пасифая вважає, що можна. Але однаково це дитина білого бика. Її може оберігати бог, і також він може наслати прокляття на того, хто її скривдить. Я повинна подумати.

Він пошкріб собі голову, і я побачила, як надія на просте рішення поволі згасає в нього.

— Тоді я піду робити ще одну клітку. Ця не втримає його довго.

Він пішов.

Загусла кров висихала на моїх щоках, а руки досі смерділи тим створінням. Я була ошелешена й пригнічена, мене нудило від пролитої крові. Якщо покличу служниць, то вони скупають мене, але знала, що цього замало. Навіщо моя сестра вчинила таку гидоту? І навіщо викликала мене? Наяди, напевно, повтікали б, але одна з нереїд могла б це зробити, бо вони звикли до монстрів. Або Перс. Чому вона не покликала його?

Я не знала відповіді. Мій розум був безвольний і притуплений, так само безсилий, як і мої відкушені пальці. Одне було зрозуміло: я повинна щось робити. Я не могла бездіяльно чекати, доки нове страховисько напуститься на світ. Я поміркувала, що повинна знайти робітню своєї сестри. Можливо, могла б знайти там те, що допоможе мені, — якусь протиотруту, якийсь могутній знадіб протидії.

Вона не була далеко, покій поряд зі спальнею, відділений завісою. Доти ще ніколи не бачила робітні іншої чарівниці, і я проглядала її полиці, чекаючи невідь-чого, сотні страхітливих речей: печінки кракена, драконячих зубів, здертої шкіри велетнів. Але бачила лише трави, і то досить прості: отрути, мак, кілька цілющих коренів. Я не сумнівалася, що сестра могла довго працювати над ними, тому що завжди мала сильну волю. Але вона була ледача, і переді мною був доказ. Ті кілька простих знадобів виявилися старими й слабкими, як мертве листя. Їх збирано коли-не-коли, декотрі в пуп’янках, а декотрі вже зів’ялими, зрізано абияким ножем у всяку пору дня.

Тоді я дещо зрозуміла. Моя сестра могла бути вдвічі більшою богинею від мене, але я була вдвічі більшою чарівницею. Її покришене сміття нічим би не допомогло мені. А моїх трав з Ееї забракне, хоч які вони сильні. Страхіття прив’язане до Криту, і тільки Крит може допомогти мені, якщо хочу щось удіяти з ним.

Я пішла назад палатами й галереями до середини палацу. Там побачила сходи, що вели не в гавань, а на острів, до широких ясних садів і ротонд, за якими розстилалися широкі поля.

Повсюди заклопотані чоловіки й жінки підмітали плити, збирали плоди, підносили кошики з ячменем. Вони старанно опускали погляд, проминаючи мене. Гадаю, живучи з Міносом і Пасифаєю, вони вже встигли звикнути до ще більшої крові, ніж була на мені. Я проминула крайні будинки селян і пастухів, гаї, череди на пасовищах. Пагорби були такі квітчасті й золоті від сонця, що наче випромінювали світло самі, але я не спинилася, щоб натішитися краєвидами. Мої очі прикипіли до чорного обрису, що підпирав небо.

Горою Дікта називали її. Ні ведмеді, ні вовки, ні леви не сміли ходити туди, а лише священні кози, чиї велетенські роги були закручені, як черепашки. Навіть у найгарячішу пору ліси залишалися прохолодними й темними. Розповідали, що мисливиця Артеміда вночі бродила її пагорбами зі своїм осяйним луком, і в одній із її тінистих печер народився Зевс, захований від свого кровожерного батька.

Там є трави, які не ростуть більше ніде. Вони такі рідкісні, що лише кільком із них дали імена. Я відчувала, як надимаються вони в землі, дихаючи магічним пагінням у повітря. Невелика жовта квітка, зелена всередині. Поникла лілія, що квітла помаранчевим цвітом. І головне — волохатий ясенець, цар лікування.

Я йшла не так, як смертні, а як боги, і дуже швидко подолала шлях. Запали сутінки, коли я дійшла до підніжжя й стала сходити на гору. Гілля оповило мене. Тіні підносилися, глибокі, наче вода, лоскочучи мою шкіру. Уся гора, здавалося, виспівує піді мною. Скривавлена й знеможена, я відчула напад запаморочення. Я йшла вслід за мохом, пагорок за пагорком угору, і коло стовбура білої тополі знайшла розквітлу латку ясенця, листя якого просякле силою, і приклала його до своїх понівечених пальців. Чари подіяли від одного слова; моя рука загоїться до ранку. Я зібрала в кошик деякі корені та насіння й пішла далі. Сморід і криваві сліди досі лишалися на мені, і врешті я знайшла став, холодний і прозорий, куди стікала тала вода. Його крижані води обпекли й очистили мене, і я радісно прийняла цей біль. Я виконала всі ті невеличкі обряди очищення, що знані всім богам. Галькою з берега я зішкребла бруд.

Опісля сиділа на березі під срібним листям і думала про Дедалове запитання: «Чи можна вбити це створіння?».

Серед богів лише кілька мали дар пророцтва, спроможність зазирати в пітьму й бачити в ній те, що приготували парки. Не все можна передбачити. Життя смертних і богів здебільшого не пов’язане ні з чим; його нитка звивається й перебігає то туди, то сюди без визначеного задуму. Але декотрі носять долю, як петлю на шиї, і їхнє життя біжить рівно, хоч як би сильно вони прагнули звернути вбік. Саме цих і можуть бачити наші пророки. Мій батько має дар провидіння, і я чула, як говорив він весь час, що передав цю рису й дітям. Мені ніколи не спадало на гадку випробувати її. Мене виховували, запевнюючи, що я не маю жодної з його переваг. Але тепер доторкнулася до води й сказала:

— Покажи мені.

З’явився образ, тендітний і блідий, наче витворений з пір’їстої мли. Задимлений смолоскип блукав у довгих переходах. Нитка вилася кам’яною галереєю. Істота заревла, показуючи свої неприродні зуби. Вона стояла висока, як людина, посеред зігнилих огризків. Смертний із мечем у руці вистрибнув із тіні й заколов її на смерть.

Мла відступила, й озерце заясніло знову. Істота була смертна, але вона не могла вмерти малою, від моєї руки чи Дедалової. Вона мала долю, що розтяглася не на один рік, і ті роки мали добігти кінця. А поки що її можна лише ув’язнити. Ця робота — обов’язок Дедала, хоча я, можливо, якось допоможу йому. Я гуляла серед тінистих дерев, міркуючи про створіння і його можливі слабкості. Пригадала його чорні очі, що нестямно прикипіли до моїх. Його невситимий голод, коли воно вкусило мене за руку. Що могло вгамувати таку жадобу до їжі? Якби я не була богинею, воно проковтнуло б мою руку й пожерло б мене цілу.

Я відчула, як у голові заясніла думка. Мені знадобляться всі потаємні трави Дікти й разом із ними найсильніші знерушні зела: корінь падуба й ламка верба, фенхель і болиголов, аконіт і чемерник. Мені також знадобиться решта моїх запасів молі. Я непомильно прошмигнула крізь ті дерева, упольовуючи кожен складник по черзі. Якби Артеміда ходила там у той вечір, то старалася б оминати мене.

Я принесла листя та корені назад до дерева й розтерла їх об каміння. Ту пасту я зібрала в одну зі своїх пляшечок і додала трохи води з озерця. У його хвилях досі ще були залишки крові, які я змила зі своїх рук, крові моєї й сестриної. Мовби знаючи це, зілля завирувало темно-червоною барвою.

Я не спала тієї ночі, а залишилася на Дікті, доки не посіріло небо, а тоді вирушила назад до Кносса. На той час, коли я дійшла до палацу, сонце ясно світило в полях. Я проминула двір, який упав мені в око напередодні ввечері, і спинилася тепер, щоб пильніше оглянути його. У ньому стояв великий круглий танцювальний поміст, оточений лаврами й дубами, які захищали його від пекучого сонця. Я подумала, що він устелений каменем, але тепер побачила, що то дерево — тисячі дощечок, так вигладжених і полакованих, що вони були схожі на щось ціле. На них намальовано спіраль, що вилася із середини, наче згорнутий гребінь хвилі. Дедалова робота, видно відразу. Дівчина танцювала в ньому. Музика не грала, однак її ноги витримували ідеальний ритм, кожен крок під бій мовчазного барабана. Вона сама рухалася, як хвиля, зграбно, але розгонисто й невпинно. На її голові сяяв вінець царівни. Я впізнала б її хоч де. Дівчина з Дедалового корабля.

Її очі розширилися, коли вона побачила мене, достоту як на статуї. Вона схилила голову.

— Тітко Цирцеє! — промовила вона. — Я рада вітати тебе. Я Аріадна.

Я впізнавала в ній щось від Пасифаї, але тільки тоді, коли придивлялася пильно: її підборіддя, тендітність її ключиць.

— Ти вправна, — сказала я.

Вона всміхнулася.

— Дякую. Мої батьки тебе шукають.

— Знаю. Але я повинна знайти Дедала.

Вона кивнула так, наче я одна з тисячі, хто хотів бачити його, а не її батьків.

— Я заведу тебе. Але ми повинні бути обачні. Вартові не сплять.

Вона вклала свої пальці в мої — вони були теплі й ледь вологі після вправ. Повела мене крізь десятки вузьких переходів, безгучно йдучи кам’яною підлогою. Нарешті ми дійшли до бронзових дверей. Вона ритмічно вдарила шість разів.

— Я не можу грати, Аріадно, — озвався голос. — Не маю часу.

— Я разом із пані Цирцеєю, — сказала вона.

Двері розчинилися, і за ними показався Дедал, задимлений і брудний. Позаду нього була майстерня, половина її — просто неба. Я бачила статуї, ще покриті тканиною, знаряддя й механізми, про які нічого не знала. На затиллі курилася ливарня, і гарячий метал світився у виливниці. Риб’яча спина лежала на столі, а біля неї — дивне зубчасте лезо.

— Я була на Дікті, — сказала я. — І побачила долю того створіння. Воно може вмерти, але не зараз. Прийде смертний, якому судилося зігнати його зі світу. Я не знаю, коли це станеться. У моєму видінні істота вже виросла.

Я стежила, як доходить він розуміння, що всі ці майбутні дні йому доведеться бути обережним. Він дихнув.

— Тоді ми його замкнемо.

— Так. Я зварила чари, що допоможуть нам. Воно жадає… — Я замовкла, відчувши позад себе Аріадну. — Воно жадає тієї плоті, яку пожерло перед тобою. Це частина його природи. Я не можу втамувати той голод, але можу його обмежити.

— Добре, — сказав він. — Я дуже вдячний.

— Дякувати зарано, — вела далі я. — Три пори року ці чари загнуздають його голод. Але в жнива голод повернеться, і його доведеться наситити.

Він кинув оком на Аріадну, яка стояла позаду мене.

— Розумію, — відповів він.

— Решту часу воно буде небезпечне, як усяка інша дика тварина.

Дедал кивнув, але я бачила: він думає про жнива, про те, що то буде за годування. Він озирнувся за виливниці позаду себе, що світилися червоним від жару.

— Я завершу робити клітку завтра вранці.

— Гаразд, — погодилася я. — Зволікати не можна. Я тим часом попрацюю над закляттям.

Коли двері зачинилися, Аріадна завмерла в чеканні.

— Ти говорила про маля, яке народилося? Це ж його потрібно тримати, доки його не вб’ють?

— Так.

— Слуги кажуть, що воно потворне, але батько став кричати на мене, коли я про нього запитала. Та він однаково мій брат, еге ж?

Я завагалася.

— Я знаю про матір і білого бика, — вела вона далі.

Дитина Пасифаї не могла залишатися невинною довго.

— Певне, можна сказати, що він твій єдинокровний брат, — сказала я. — А тепер ходімо. Заведи мене до царя та цариці.

***

Зграбні й величні грифони чистили пір’я на стінах. Крізь вікна лилося сонце. Моя сестра лежала на срібному ложі, зарум’яніла й здорова. Поряд із нею на алебастровому стільці сидів Мінос, старий і засапаний, наче його покинули вмирати серед хвиль. Його очі вп’ялися в мене, як хижий птах — у рибу.

— Де ти була? Звіра потрібно пильнувати. На те тебе й приведено сюди!

— Я зварила зілля, — сказала я. — Щоб якнайбезпечніше посадити його в нову клітку.

— Зілля? Я хочу його вбити!

— Любий, у тебе істерика, — промовила Пасифая. — Ти ще не вислухав думки моєї сестри. Говори далі, Цирцеє, будь ласка.

Вона обперлася підборіддям на руку, театрально чекаючи.

— Я приборкаю голод істоти на три пори року.

— Оце й усе?

— Послухай, Міносе, ти образиш Цирцею. Думаю, це просто чудові чари, сестро. Апетит мого сина трішки завеликий, чи не так? Він уже навідався до більшості наших в’язнів.

— Я хочу вбити звіра — і край!

— Його не можна вбити, — відказала я Міносу. — Не тепер. Він має долю, що сягає далеких часів.

— Долю! — Моя сестра сплеснула в захваті руками. — О, розкажи нам про неї! Він утече й зжере когось, кого ми знаємо?

Мінос зблід, хоч і спробував це приховати.

— Подбайте, — сказав він мені. — Ти й майстер, подбайте, щоб надійно його замкнути.

— Так, — заворкотіла сестра. — Подбайте. Мені бридко й думати, що станеться, якщо він вирветься на волю. Мій чоловік може бути сином Зевса, але його плоть геть смертна. Правду кажучи, — вона приглушила голос аж до шепоту, — він, напевно, побоюється потвори.

Сотні разів я бачила, як той чи той йолоп потрапляє в пазури моєї сестри. Міносу це давалося важче, ніж іншим. Він тицьнув пальцем у мене.

— Ти чула? Вона відверто погрожує мені. Це твоя провина — твоя і твоєї сімейки. Твій батько віддав її мені, наче вона якийсь скарб, але якби ти тільки знала, що вона зі мною витворила…

— О, розкажи їй! Гадаю, Цирцея оцінить ці чари. Розкажи про тих сто дівчат, які померли, коли ти лягав на них!

Я відчувала, як незрушно стоїть позаду мене Аріадна. Я хотіла, щоб її там не було.

Ненависть в очах Міноса ожила.

— Клята гарпія! То вони вмерли від твого закляття! Увесь твій рід лихий! Я мав би вирвати ту потвору з твого лона, перш ніж вона народиться!

— Але не посмів, еге ж? Ти знаєш, як твого любого батечка Зевса тішать такі страховиська. Як же інакше його герої-байстрята добуватимуть собі славу? — Вона піднесла голову. — А чому б тобі не взяти меча самому? О, я забула. Ти полюбляєш убивати лише нещасних дівчат. Сестро, справді, ти мала б вивчити це закляття. Треба лише…

Мінос підвівся в кріслі.

— Я забороняю тобі говорити!

Моя сестра засміялася срібним грайливим сміхом. Він був нещирий, як і все, що вона робила. Мінос лютував далі, але я поглядала на неї. Я викинула з думки те її злягання з биком, немов збочену примху; та не інстинкти правили нею — вона правила ними. Коли востаннє справжні почуття відбивалися на її обличчі? Я пригадала тепер той момент на її родильному ложі, коли вона, скрививши обличчя, з поспіхом скрикнула, що той монстр таки повинен жити. Навіщо? Не з любові, у ній її не було. Тому що та істота повинна так чи інакше слугувати її меті.

І саме довгі години розмов із Гермесом допомогли мені відшукати відповідь — ті новини, які він приносив мені зі світу. Коли Пасифая одружилася з Міносом, Крит був найбагатшим і найвідомішим із наших царств. Але відтоді мало не щодня з’являлися нові царства, у Мікенах і Трої, й Анатолії, і Вавилоні. Один з її братів навчився воскрешати мертвих, а другий — приборкувати драконів; її сестра зачарувала Скіллу. Ніхто більше не згадував про Пасифаю. Але тепер єдиним духом вона запалила свою пригаслу зірку. Весь світ розповідатиме історію про критську царицю, яка витворила й породила велетенського м’ясожерного бика.

І боги нічого не вдіють. Подумайте лишень, які молитви дістануться їм.

— Це так кумедно, — говорила Пасифая. — Ти так довго не розумів! Невже ти думав, що вони помирали від утіхи з твоїх натуг? Від чистого блаженства, яке ти дарував їм? Повір мені…

Я обернулася до Аріадни, що стояла поруч зі мною, німа як стіна.

— Ходімо, — сказала я. — Нам тут нічого робити.

Ми прийшли назад до її танцювального помосту. Лаври й дуби розпростерли над нами своє зелене листя.

— Коли ти нашлеш закляття, то мій брат більше не буде таким кровожерним.

— Так, сподіваюся, — відповіла я.

Минула хвилина. Вона підвела на мене погляд, приклавши руки до грудей, неначе там ховалася таємниця.

— Ти залишишся на трохи?

Я дивилася, як вона танцює, як вигинаються, наче крила, її руки, як рухаються ноги, закохані в її ж власний рух. Отак смертні шукають слави, подумала я. Завдяки вправам і наполегливості, плекаючи свої вміння, наче сад, доки вони заблищать під сонцем. Але боги родяться з іхору й нектару, і майстерність у тому чи іншому ділі просто плине з кінчиків їхніх пальців. Тому вони шукають собі славу, — а отже, те, що могли б спаплюжити, руйнуючи міста, починаючи війни, плодячи пошесті й монстрів. І потім дим і пахощі так приємно підносяться над вівтарями. І залишається тільки попіл.

Легкі ноги Аріадни раз у раз перебігали коло. Кожен її крок був досконалий, наче дар, який вона підносила собі, і вона всміхалася, приймаючи його. Я хотіла схопити її за плечі. Хоч що ти робитимеш, хотіла сказати я, не будь аж надто щасливою. Ти накличеш лихо на свою голову.

Я не сказала нічого, і вона танцювала далі.

Роздiл одинадцятий

Коли сонце діткнулося далеких полів, прибули вартові, щоб забрати Аріадну. «Батьки хочуть бачити свою царівну». Вони відвели її й показали мені мою кімнату. Вона була невеличка, поряд із житлом слуг. Це, звичайно, мала бути образа, але мені подобалися її помальовані стіни, вузьке віконечко, крізь яке виднілася лише скибочка невблаганного сонця. Також там було тихо, бо всі слуги ходили навшпиньках, знаючи, хто в ній. Відьомська сестра. Служниця залишила мені харчі, поки мене не було, і забрала тацю лише тоді, коли я пішла.

Я поспала, і наступного ранку Дедал прийшов по мене. Він усміхнувся, коли я відчинила двері, а я усміхнулася йому навзаєм. За одну річ могла подякувати істоті: взаємна симпатія повернулася до нас. Я пішла за ним звивистими галереями, які вели під палац. Ми проминули зернові погреби, комори, заставлені рядами пітосів — великих керамічних глеків, які містили запаси олії, вина та ячменю.

— Ти знаєш, що сталося з білим биком?

— Ні. Він зник, коли почала пухнути Пасифая. Священники сказали, що то останнє благословення бика. Нині я чув, як один із них казав, що страховисько — дар богів, який допоможе нам процвітати. — Він похитав головою. — Вони не вродилися такими дурнями, а просто потрапили між двох скорпіонів.

— Аріадна інакша, — відказала я.

Він кивнув.

— Я маю надію на неї. Ти чула, як вони називають створіння? Мінотавр. Десять суден відпливають із тією звісткою ополудні, і ще десять відпливуть завтра.

— Хитро, — сказала я. — Мінос визнає його своїм і замість того, щоб здаватися зрадженим чоловіком, змагатиметься в славі з моєю сестрою. Він стає великим царем, який родить страховиськ і називає їх своїм ім’ям.

Дедал відкашлявся.

— Саме так.

Ми дійшли до велетенського підземного покою, де стояла нова клітка істоти, завширшки як корабельна палуба й удвічі менша завдовжки, викувана зі сріблисто-сірого металу. Я приклала руки до ґрат, рівних і грубих, як молоді деревця. Відчула запах заліза, але що в них було ще, я не могла сказати.

— Це новий метал, — відповів Дедал. — Важчий у роботі, але витриваліший. Однак навіть він не втримає створіння довго. Воно вже божевільно сильне, хоча й народилося щойно. Але я матиму час, щоб вигадати щось постійніше.

Вояки прийшли за нами, несучи стару клітку на жердинах, щоб не зближуватися з нею. Вони опустили її з брязкотом у нову й зникли ще до того, як стихла луна.

Я підійшла й стала поряд на коліна. Мінотавр був більший, ніж доти, і його тіло випиналося, натискаючи на металеву решітку. Тепер, коли він очистився від родових рідин і висох, межа між биком і дитиною була приголомшливіша — наче якийсь навіжений зірвав голову бика й пришив її до малого. Він смердів старим м’ясом, і на дні клітки торохкотіли довгі кістки. Я відчула напад нудоти. Один із в’язнів Криту.

Створіння дивилося на мене велетенськими очима. Воно встало й занюхало перед собою, крутячи носом. З нього вихопився стогін, гострий і збуджений. Він пригадав мене. Мій запах і смак мого тіла. Він роззявив свій широкий опущений рот, наче мале пташеня, яке просить поживи. «Ще».

Я скористалася моментом: промовила свій наговір і вилила зілля через клітку в його розверсте горло. Створіння захлинулося й припало до ґрат, але навіть тоді, коли воно робило це, його очі змінювалися, і лють поволі вгасала в них. Я витримала його погляд і простягла руку. Я чула, як затамував подих Дедал. Але створіння не кинулося на мене. Його заціпенілі кінцівки обм’якли. Я зачекала ще мить, а тоді відімкнула замок і відкрила клітку.

Воно зрушило з місця, і під його ногами заторохкотіли кістки.

— Усе гаразд, — прошепотіла я — не знаю, до себе, Дедала чи до самої істоти.

Я поволі простягнула руку до нього. Його ніздрі надулися. Я торкнулася його руки, і воно здивовано пихнуло та й усе.

— Ходімо, — прошепотіла я, і воно пішло за мною, скулившись і ледь спотикаючись, коли переходило крізь невеликий отвір у клітці. Воно подивилося на мене чекально, мало не лагідно.

«Мій брат», — називала його Аріадна. Але ця істота не створена для сім’ї. То тріумф моєї сестри, утілення її амбіцій, бич, який вона використовуватиме проти Міноса. Їй на віддяку воно не знатиме ні товариства, ні любові. Воно ніколи не побачить сонця, ніколи не ступить вільно кроку. Воно принесе у світ лише ненависть, темряву й свої зуби.

Я взяла стару клітку й відступила назад. Воно дивилося, як я відходжу, похиливши голову із цікавості. Коли настане пора жнив, воно кричатиме від люті. Воно розриватиме ґрати, намагаючись розчахнути їх.

Дедал вимовив ледь чутно:

— Як ти це зробила?

— Воно наполовину звір, — сказала я. — Усі звірі Ееї ручні.

— Чи хтось може розбити ці чари?

— Хтось інший ні.

Ми замкнули клітку. Увесь цей час створіння спостерігало за нами. Воно стиха ревло й розтирало волохату щоку однією зі своїх рук.

Тоді ми зачинили дерев’яні двері кімнати й більше його не бачили.

— А ключ?

— Я хочу викинути його. Коли ми переводитимемо його, я розітну ґрати.

Ми верталися назад звивистими підземними переходами й дійшли до галерей угорі. У помальованих хоромах дув вітерець і ясніло світло. Прегарні достойники ходили всюди, пошепки переповідаючи свої таємниці. Чи знали вони, що живе під ними? Дізнаються.

— Цього вечора учта, — повідомив він.

— Я не йду, — відповіла я. — Досить із мене критського двору.

— То ти скоро їдеш?

— Це залежить від волі царя й цариці, бо кораблі належать їм. Але не думаю, що затримаюся. Гадаю, Мінос не схоче мати стільки відьом на Криті. Було б добре повернутися додому.

То була правда, однак у тих багатих галереях думка про повернення на Еею здавалася дивною. Її пагорби й берег, мій дім із каменю й сад — усе це видавалося дуже далеким.

— Я повинен з'явитися там сьогодні, — сказав він. — Але сподіваюся, що перепрошуся звідти ще до трапези. — Він завагався. — Богине, я знаю, що це велика честь, але чи не могла б ти повечеряти зі мною?

Він сказав мені прийти, коли зійде місяць. Його покої були на протилежному боці палацу, щонайдалі від покоїв сестри. Чи то було випадково, чи навмисне, я не можу сказати. Він надягнув гарніший плащ, ніж носив доти, але його ноги були босі. Він привів мене до столу, налив вина, темного, як смоква. Усюди стояли тарелі з горами плодів і білим солоним сиром.

— Як минула учта?

— Я радий, що пішов. — Він говорив придушеним голосом. — Туди прийшов співець, щоб розповісти історію про славне народження людини-бика. Здається, що він упав із місяця.

Хлопець вибіг із внутрішньої кімнати. Тоді я ще не вміла добре розпізнавати вік смертних, але гадаю, що йому було чотири роки. Його чорне волосся густо кучерявилося навколо вух, а руки були по-дитячому круглі. Він мав наймиліше личко, яке я будь-коли бачила, навіть серед богів.

— Мій син, — сказав Дедал.

Я подивилася на нього. Я навіть гадки не мала, що таємницею Дедала може бути дитина. Хлопчик опустився на коліно, наче малий царедворець.

— Шляхетна пані, — защебетав він. — Я вітаю тебе в оселі мого батька.

— Дякую, — відповіла я. — А ти слухняний хлопчик у свого тата?

Він поважно кивнув.

— О так.

Дедал засміявся.

— Не вір жодному його слову. Він здається лагідним, як ягня, але робить що хоче.

Хлопець усміхнувся до батька. Видно, той жарт батько повторював не раз.

Він залишився на деякий час, щебечучи про роботу батька і як він допомагає. Хлопчик приніс щипці, якими полюбляв бавитися, і показав мені, як правильно тримати їх у вогні та не обпектися. Я кивнула, але стежила радше за його батьком. Дедалове обличчя зм’якло, як стиглий плід, і його очі були широкі й осяйні. Я ніколи не думала про те, щоб мати дітей, однак, дивлячись на нього, на якусь мить змогла собі уявити це. Немовби зазирнула в криницю й глибоко внизу побачила поблиск води.

Моя сестра, годі й казати, побачила б таку любов за одну мить.

Дедал поклав руку на плече сина.

— Ікаре, — сказав він, — час лягати. Іди пошукай свою няньку.

— Ти прийдеш поцілувати мене на добраніч?

— Певно.

Він дивився, як той іде, як невеличкі ніжки торкаються берегів його задовгої туніки.

— Він милий, — сказала я.

— Він удався в матір. — Дедал відповів на запитання, перш ніж я встигла поставити його. — Вона померла після пологів. Добра жінка, хоча я не знав її довго. Твоя сестра поладнала шлюб.

Тож я не дуже й помилилася. Моя сестра приготувала гачок, однак спіймала рибку в інший спосіб.

— Вибач, — сказала я.

Він похилив голову.

— Це важко, мушу визнати. Я стараюся бути йому якнайкращим батьком і матір’ю також, але знаю, що йому багато чого бракує. Коли ми проминаємо якусь жінку, він щоразу питає, чи я не одружуся з нею.

— І це станеться?

Запала тиша.

— Думаю, що ні. Пасифая вже має чим мене карати, і я б ніколи не одружився взагалі, якби вона не наполягла. Я знаю, який із мене негодящий чоловік, бо я найщасливіший тоді, коли мої руки мають роботу, а після неї я геть брудний повертаюся пізно додому.

— Чарівництво й винахідництво — речі подібні, — сказала я. — Я так само не думаю, що з мене була б добра дружина. Не те щоб мої двері забиті дошками. Але, очевидно, попит на зневажених чарівниць малий.

Він усміхнувся.

— Це здебільшого завдяки твоїй сестрі.

З ним легко було говорити відверто. Його обличчя наче тихий став, готовий сховати все у своїх глибинах.

— Ти знаєш уже, як полонити цю істоту, коли вона виросте?

Він кивнув.

— Я міркував над цим. Ти бачила, які великі підземелля палацу. Там є сотні невживаних комор, бо нині все багатство Криту — це його золото, а не зерно. Гадаю, я міг зробити з них якесь заплутане приміщення. Зачинити його звідусіль і дати істоті змогу блукати. Її оточуватиме скеля, тож вирватися вона не зможе.

То була непогана думка. Принаймні створіння матиме більше простору, ніж у клітці.

— То буде диво, — сказала я. — Підземелля, де живе велетенський монстр. Тобі доведеться знайти тому місцю добру назву.

— Гадаю, Мінос запропонує щось, пов’язане із собою.

— Мені шкода, але я не зможу допомогти.

— Ти допомогла мені більше, ніж я заслужив.

Він підвів очі, і вони зустрілися з моїми.

Хтось відкашлявся. Нянька стояла у дверях.

— Ваш син, пане.

— Ах, — сказав Дедал. — Даруй.

Я відчувала такий сильний неспокій, що не могла сидіти, чекаючи. Я ходила його покоями. Сподівалася побачити багато див, статуї та інкрустації на кожному кроці, але там стояли лише прості меблі з неприкрашеного дерева. Однак, краще придивившись, я побачила печатку Дедала. Лак блищав, а поверхня вигладжена так, що була на дотик як пелюстки квіток. Коли я провела рукою по кріслу, то не могла знайти стиків.

Він повернувся.

— Поцілунок на добраніч, — пояснив він.

— Щаслива дитина.

Дедал сів, випив ковток вина.

— Поки що так. Він надто молодий, щоби вважати себе в’язнем. — Білі шрами палахкотіли на його руках. — Золота клітка — так само клітка.

— І куди ти підеш, якщо зможеш утекти?

— Туди, де мене приймуть. Але якби я міг обирати, то вибрав би Єгипет. Там будують споруди, на тлі яких Кносс — мул, винесений на берег. Я вивчав мову від деяких купців у гавані. Думаю, що там би привітали нас.

Я зазирнула в його добре обличчя. Добре не тому, що вродливе, а тому, що воно як добірний метал, загартоване й коване, щоб мати силу. Ми пліч-о-пліч билися з двома монстрами, але він не похитнувся. «Ходи на Еею», — хотіла сказати я. Але знала, що там для нього нічого немає.

Натомість сказала йому:

— Гадаю, одного дня ти будеш у Єгипті.

***

Ми доїли вечерю, і я темними переходами пішла назад до свого покою. Вечір випав приємний, але на душі було темно й каламутно, і мій розум нагадував намул, розворушений на дні річки. Мені досі вчувалися слова Дедала про свободу. У його голосі були величезна туга й гіркота. Принаймні я заслужила на своє вигнання, але Дедал невинний, він лише трофей, яким моя сестра й Мінос тішать свою гординю. Я пригадала його очі, коли він говорив про Ікара, ту чисту осяйну любов у них. Для моєї сестри він є не чим іншим, як знаряддям, і над його головою постійно звисає меч, обертаючи його на раба. Я пригадала радість на її обличчі, коли вона наказала йому розтяти себе. Той самий вираз був у неї на обличчі, коли я зайшла у двері.

Я була так заклопотана Мінотавром, що не бачила, яким тріумфом усе це стало для неї. Не лише монстр та її нова слава, а й те, що пов’язане з ним: Дедал, якого примушено до послуху, принижений і догідливий Мінос, та й увесь Крит, який став заручником страху. І я була її перемогою також. Вона могла заправляти іншими, але я завжди лишалася псом, якого вона полюбляла батожити. Вона знала, якою корисною я буду, старанно виправляючи всю шкоду, яку наробила: захищатиму Дедала, дбатиму про те, щоб належно полонити монстра. І весь цей час вона могла сміятися зі свого золотого ложа. «Ви бачили мою нову вихованку? Я шмагаю її і шмагаю, але погляньте, як вона прибігає на кожен мій посвист!»

У мене пекло в животі. Я вийшла зі своєї кімнатки. Пройшла як богиня — непомічена — повз поснулих вартових, повз нічних слуг. Я дійшла до дверей покою сестри й зайшла в них. Стала над її ліжком. Вона була сама. Моя сестра воліла сама оберігати свій сон. Я відчула чари, переступаючи через поріг, але вони не могли спинити мене.

— Чому ти покликала мене сюди? — запитала. — Я хотіла б це почути.

Її пронизливі очі враз розплющилися, немовби вона чекала на мене.

— Звісно, що це був дарунок. Хто ж іще так тішився б з моєї крові?

— Таких не одна тисяча.

Вона посміхнулася, як посміхаються кішки. Завжди цікавіше гратися з живою мишею.

— Як жаль, що ти не зможеш наслати те нове тамувальне закляття на Скіллу. Бо тобі знадобиться кров її матері. Але думаю, що акула Кратея зробить тобі таку ласку.

Я вже міркувала про це. Пасифая завжди знала, куди націлити списа.

— Ти хотіла принизити мене, — сказала я.

Вона позіхнула, торкнувшись рожевим язиком білих зубів.

— Я думала, — сказала вона, — назвати свого сина Астеріоном. Тобі подобається?

Зоряний означало це ім’я.

— Канібали ще ніколи не мали таких прегарних імен.

— Навіщо цей драматизм? Він не може бути канібалом, бо інших таких Мінотаврів, щоб він їх їв, немає. — Вона ледь насупилася, похиливши підборіддя. — Але, можливо, я забула про кентаврів? Вони дещо споріднені, як ти гадаєш?

Я на таке не ловлюся.

— Ти могла послати по Перса.

— Перса, — вона махнула рукою.

Що це означало, я не могла сказати.

— Або Еета.

Вона підвелася, і з неї впали покривала. На її голій шкірі було лише намисто з кованого золота. На кожному золотому кружальці вибито щось: сонце, бджола, сокира, великий пагорб Дікти.

— О, я хотіла б говорити з тобою цілу ніч, — сказала вона. — Я заплету тобі волосся, і ми будемо реготати зі своїх женихів. — Вона зашепотіла: — Гадаю, Дедал буде твоїм за хвилину.

Мій гнів перелився через вінця.

— Я не твоя собака, Пасифає, і не ведмедиця, яку ти можеш уполювати. Я прийшла тобі на допомогу, хоч що було доти між нами й хоч скільки людей ти прирекла на смерть. Я допомогла тобі впоратися з монстром. Я виконала для тебе роботу, а від тебе отримала лише глум і зневагу. Хоч раз у своєму облудному житті скажи мені правду. Ти привезла мене сюди, щоб глузувати з мене.

— О, навіщо мені такий клопіт, — відповіла вона. — Ти давно вже зробилася посміховищем із власної волі.

Але то був роздум, не справжня відповідь. Я чекала.

— Це так кумедно, — вела вона далі, — що минуло стільки часу, а ти досі вважаєш, ніби заслужила на винагороду тільки за послух. Я думала, ти засвоїш цю науку в палатах нашого батька. Ніхто не щулився й не м’явся, як ти, однак великий Геліос переступив через тебе найшвидше, тому що ти вже зібгалася біля його ніг.

Вона нахилилася вперед, розпустивши своє золоте волосся, прикрасивши простирадла навколо себе.

— Я скажу тобі правду про Геліоса й усіх решту. Їм байдуже, чи ти добра. І їм так само байдуже, чи ти зла. Єдина річ, яка примушує їх слухати, — сила. Не досить бути улюбленицею свого дядька, утішати якогось бога в ліжку. Не досить навіть бути гарною, бо коли ти прийдеш до них, станеш на коліна й скажеш: «Я була добра, ви допоможете мені?», то вони насуплять брови: «О люба, цього зробити не можна. О кохана, ти повинна навчитися із цим жити. А ти запитувала в Геліоса? Ти ж знаєш, що я нічого не зроблю без його слова».

Вона плюнула на підлогу.

— Вони беруть те, що хочуть, а на віддяку одягають тебе у власні пута. Тисячі разів я бачила, як розчавлюють тебе. Я розчавлювала тебе сама. І щоразу думала: це кінець, вона плакатиме, доки не обернеться на камінь, на якусь співочу пташку, вона піде від нас, і ніхто про це не пошкодує. Але ти завжди верталася наступного дня. Вони всі здивувалися, коли ти виявилася чарівницею, але я знала це давно. Хоч ти й плакала, як мокра миша, я бачила, що тебе годі розтерти в порох. Ти зневажала їх, як і я. Певно, саме звідти й походить наша сила.

Її слова падали на мою голову, як велетенський водоспад. Я ледве могла вислуховувати їх. Вона ненавиділа нашу сім’ю? Вона завжди видавалася мені її квінтесенцією, сяйливим монументом марнославної жорстокості нашого коліна. Однак те, що вона казала, була правда: від німф вимагали трудитися тільки під владою інших. Вони не могли сподіватися дістати її самі.

— Якщо все це так, — сказала я, — то чому ти була така жорстока до мене? Ми з Еетом були самотні, і ми могли б стати друзями.

— Друзями, — глумливо промовила вона. Її уста були ідеальної криваво-червоної барви, саме такої, яку мали класти на уста всі німфи. — У тих палатах немає друзів. А Еет не любив ще в житті жодної жінки.

— Це неправда, — заперечила я.

— Бо ти гадаєш, що подобалася йому? — вона засміялася. — Він терпів тебе, тому що ти була слухняна мавпа, яка плескала в долоні на кожне його слово.

— Ви з Персом були такі самі, — сказала я.

— Ти нічого не знаєш про Перса. Ти знаєш, як я мусила догоджати йому? Які речі робила?

Я не хотіла більше нічого чути. Вона нарешті стягла з обличчя маску, і всі її слова були такі гострі, наче вона роками відточувала їх.

— Тоді батько віддав мене отому безмозкому Міносу. Так, я змогла дати собі раду з ним, але то була довга дорога, і я вже ніколи не стану такою, як колись. То скажи мені, сестро, по кого я мала послати натомість? Якогось бога, який висміє мене й змусить повзти до себе на колінах? Або котрусь із німф, щоб марно дріботіла сюди через море? — Вона знову засміялася. — Вони б утекли з криком, побачивши перший зуб. Вони взагалі не здатні терпіти болю. Вони не такі, як ми.

Ті слова вразили мене так, наче я раптом помітила в її порожніх руках ніж. Нудота підступила мені до горла. Я відступила на крок назад.

— Я не така, як ти.

Я побачила подив на її обличчі. За якусь мить він зник, мов слід на піску, по якому пробігла морська хвиля.

— Ні, — вела далі вона. — Ти не інакша. Ти, як і батько, дурна й двоєдушна; ти заплющуєш очі на все, чого не розумієш. Скажи мені, що б сталося, якби я не робила монстрів та отрут? Міносу не потрібна цариця, його вдовольнить і густа рідина, яку він тримає в глечику, щоб плодитися до самої смерті. Він був би радий навіки закувати мене в пута, і щоб зробити це, йому задосить сказати слово рідному батькові. Але він не робить цього, бо знає, що я встигну перша.

Я пригадала, як мій батько казав про Міноса: «У нього вона знатиме своє місце».

— Але ж наш батько більшої волі Міносу не дасть.

Її сміх уп’явся мені у вуха.

— Батько сам би закував мене в пута, аби зберегти свій дорогоцінний союз. Ти — доказ цього. Зевса нажахали чари, і він хотів отримати жертву. Батько вибрав тебе, тому що ти вартуєш найменше. І тепер ти ув’язнена на тому острові й ніколи його не покинеш. Я мала б знати, що з тебе не буде жодної користі. Забирайся. Забирайся, щоб я більше тебе не бачила.

Я йшла назад тими самими переходами. У моїй голові була пустка, шкіра стовбурчилася так, наче хотіла відірватися від тіла. Усякий шум, усякий дотик, каміння під моїми ногами, плюскіт водограїв за вікном — усе це катувало мої чуття. Повітря обернулося на болісний тягар, наче океанські хвилі. Я почувалася чужинкою в цьому світі.

Коли постать вийшла з тіні біля моїх дверей, я заціпеніла надто сильно, щоб скрикнути. Рукою намацувала зілля в торбині, але тоді далеке світло смолоскипа впало на його сховане в каптурі обличчя.

Він говорив так тихо, що я ледве могла чути.

— Я чекав на тебе. Скажи слово — і я зникну.

Мені знадобилася якась мить, щоб усе зрозуміти. Я не думала, що він такий відважний. А він такий. Митець, творець, винахідник, найбільший, якого знав світ. Страх не творить нічого.

Що сказала б я, якби він прийшов раніше? Не знаю. Але його голос тоді був наче бальзам на зідраній шкірі. Я знемагала без його рук, без усього його, хоч яким смертним він був, хоч яким далеким і вмирущим буде завжди.

— Залишайся, — погодилася я.

Ми не запалювали свіч. Кімната була темна й зігріта спекотою дня. Тіні полягали на ліжко. Не було чутно кумкання жаб, криків птахів. Здавалося, ми знайшли безголосе серце всесвіту. Ніщо не ворушилося, окрім нас.

Згодом ми лежали біч-о-біч, поки нічний вітерець лоскотав наші руки й ноги. Я думала розповісти йому про свою сварку з Пасифаєю, але не схотіла згадувати про неї, поки ми разом. Зір не було видно на хмарному небі, і через подвір’я пройшов слуга із запаленим смолоскипом. Спершу я думала, що лиш уявляю це: тихі поштовхи, які струснули кімнату.

— Ти це чув?

Дедал кивнув.

— Вони ніколи не були сильні. Кілька тріщин у штукатурці. Але останнім часом почастішали.

— Вони не пошкодять клітки.

— Ні, — відповів він. — Але зроблять щось набагато гірше.

Проминула хвилина. Я почула в темряві його тихий шепіт.

— На жнива, — сказав він, — коли істота виросте. Наскільки страшніша вона буде?

— Щомісяця в п’ятнадцять разів.

Я чула, як він вдихає повітря.

— Я відчуваю вагу кожної миті, — сказав він. — Усі ті життя. Я допоміг створити ту істоту, а тепер не можу позбутися її.

Мені знайомий був тягар, про який говорив він. Його рука лежала поряд із моєю. Вона була мозоляста, але не шорстка. У темряві я пробігла по ній пальцями, шукаючи бліді й гладенькі шрами.

— Як ти це терпиш? — запитав він.

Мої очі ледь загорілися слабким світлом, і в ньому я побачила його обличчя. Було дивно усвідомлювати, що він справді чекає на відповідь. Що вірить у те, ніби я її маю. Я міркувала про ще одну тьмяну кімнату, зі ще одним в’язнем. Він також був майстром. І на підвалині його знань збудовано цивілізацію. Прометеєві слова, що, наче корінь, запали мені глибоко в серце, чекали в мені весь час.

— Ми терпимо це, як лише можемо, — відказала я.

Мінос був скупий на кораблі, і тепер, коли монстра ув’язнено, примусив мене чекати на сприятливу нагоду.

— Один із моїх купців пропливатиме поряд з Ееєю. Він вирушає за кілька днів. Тоді ти можеш їхати.

Я більше не бачила сестри, хіба що здалеку, коли її несли на пікніки й забави. Не бачила Аріадни також, хоча й шукала її в танцювальному крузі. Я запитала в одного з вартових, чи він може завести мене до неї. І не думаю, що глум у його посміху був виплодом моєї уяви.

— Цариця заборонила.

Пасифая та її дрібна помста. Моє обличчя запалало, але не подарую їй такої втіхи — знання, що її жорстокість влучила в ціль. Я блукала всім палацом, поміж колонадами, стежками та полями. Я спостерігала за смертними, коли вони проминали мене зі своїми цікавими суворими обличчями. Щовечора Дедал потай стукав у мої двері. То були наші останні хвилини, я це знала, але вони через те були ще солодші.

Вартові прийшли перед самим світанком четвертого дня. Дедал уже пішов; він полюбляв бути вдома, коли прокидався Ікар. Чоловіки стояли переді мною у своїх плащах, суворі й незворушні, ніби чекаючи, що продеруся крізь них і втечу в гори. Я йшла за ними через помальовані палати, униз великими сходами. Дедал чекав у людському вирі на пристані.

— Пасифая скарає тебе за це, — сказала я.

— Не більше, ніж скарала вже. — Він відступив убік, коли вісім овець, які прислав у віддяку Мінос, навантажували на корабель.

— Я бачу, що цар щедрий, як завжди. — Він показав рукою на дві великі скрині, уже завантажені на корабель. — Як я пам’ятаю, ти не любиш лишатися без діла. Цю річ я зробив сам.

— Дякую, — відповіла я. — Це для мене честь.

— Ні, — заперечив він. — Я знаю, чим ми завдячуємо тобі. Чим завдячую я.

Мені запекло в горлі, але я відчувала, що за нами стежать. Я не хотіла нашкодити йому.

— Ти попрощаєшся з Аріадною за мене?

— Так, — сказав він.

Я ступила на корабель і піднесла руку. Він підніс свою. Я не тішила себе марною надією. Я богиня, а він смертний, і ми обоє в’язні. Але закарбувала в пам’яті його образ і забрала його із собою, як застиглу печатку, відбиту на воску.

Я не відчиняла тих скринь, аж доки ми не зникли з очей. І тоді пошкодувала про це, бо могла б належно подякувати йому. В одній була нефарбована вовна, пряжа й різноманітний льон. У другій — найпрекрасніший ткацький верстат, який я тільки бачила, зроблений із вилощеного кедра.

Він досі залишився в мене. Стоїть біля мого вогнища, і про нього навіть співають у піснях. І, мабуть, це не так уже й дивно, бо поети полюбляють такі образи: чарівниця Цирцея вправно сплітає і ниті, і чари. І хто я така, щоб псувати такий легкий гекзаметр? Але всяке диво в моїх тканинах походить від того верстата й від смертного, який змайстрував його. Навіть за стільки століть його пази міцні, і коли човник ковзає крізь основу, пахощі кедра наповнюють повітря.

Після того як я поїхала, Дедал і справді збудував свій великий Лабіринт, чиї стіни гамували лють Мінотавра. Минали жнива за жнивами, і покручені переходи стали по кісточку в кістках. Слуги палацу говорили, що, коли прислухатися, можна чути, як торохкотять вони під ногами потвори. Увесь цей час Дедал трудився. Він вкрив дві дерев’яні рами жовтим воском і причепив до них пір’їни, довгасті, широкі й білі, які зібрав у великих морських птахів, котрі годувалися на берегах Криту. З них вийшло дві пари крил. Він прив’язав одні до своїх рук, а другі — до рук сина. Вони зійшли на найвищу прибережну скелю Кносса й стрибнули.

Океанські вітри підхопили їх, і вони полетіли. Попрямували на схід, до Африки, туди, де саме сходило сонце. Ікар радісно загукав, бо тоді вже був юнаком і вперше опинився на свободі. Його батько сміявся, дивлячись, як він пірнає й накручує кола. Хлопець злітав чимраз вище, засліплений широтою неба, і сонце стало припікати його плечі. Він не зважав на тривожні крики батька. Він не помітив розтопленого воску. Пір’я осипалося, і він упав услід за ним у глибокі хвилі.

Мені шкода було того милого хлопця, але ще більше я жаліла Дедала, який затято летів далі, забравши із собою відчайдушну печаль. Звісно, Гермес розповів мені про це, попиваючи моє вино, гріючи ноги біля мого вогнища. Я заплющила очі, щоб відшукати образ Дедалового обличчя, який закарбувала тоді. Я пожаліла, що ми не зачали разом дитини, яка б хоч якось розрадила його. Але то була зелена й безтямна думка: наче діти — це мішки піску, які можна замінити один на другий.

Дедал не пережив надовго свого сина. Його руки посіріли й заніміли, і вся сила обернулася в дим. Я не мала права називати його своїм — це я знала. Але коли ти самотня, буває іноді, що інша душа підпливає до тебе, наче зоря, яка раз на рік дотикається до землі. А він став мені цілим сузір’ям.

Роздiл дванадцятий

Ми пропливли довгий шлях назад до Ееї, уникаючи Скілли. Нам знадобилося одинадцять днів. Склепіння неба нависло над нами, ясне і яскраве. Я задивлялася на сліпучі хвилі, ясно-біле сонце. Ніхто не тривожив мене. Чоловіки відвертали погляд, коли я проходила, і я бачила, як вони пожбурили у хвилі линву, якої торкнулася. Годі винуватити їх. Вони жили на Кноссі й добре знали, до чого доводять чари.

Коли ми пристали до Ееї, вони слухняно понесли верстат через ліс і поставили перед вогнищем. Вони привели вісім овець. Я запропонувала їм харч і вино, але вони, звісно ж, не прийняли їх від мене. Поспішили назад до корабля, налягли на весла, намагаючись чимшвидше зникнути за обрієм. Я дивилася їм услід, доки корабель не померх, як погасле полум’я.

Левиця дивилася на мене з порога. Вона била хвостом, наче кажучи: «Щоб більше цього не було!».

— Гадаю, буде, — сказала я.

Після сонячних просторих хоромів Кносса мій дім видавався затишною ніркою. Я походжала його охайними кімнатами, відчуваючи мовчання, тишу, шуркання своїх лише ніг. Я прикладала руку до кожної поверхні, кожної шафи й горнятка. Вони всі були такі самі, як і раніше. Якими будуть завжди.

Я пішла у свій сад. Виполола той самий бур’ян, що ріс завжди, і посадила трави, які зібрала на Дікті. Вони мали дивний вигляд без своїх осяяних місяцем западин, оточені звідусіль моїми блискучими, яскравими грядками. Їхній гомін видавався слабшим, кольори зблякли. Я не замислювалася над тим, що їхня сила могла б не пережити пересаджування.

У ті роки, прожиті на Ееї, я ще жодного разу не нарікала на свій полон. Після палат мого батька острів видавався повним нестримної, запаморочливої свободи. Його береги й вершини стелилися до обрію, наповнені магією. Але тепер, дивлячись на отой тендітний цвіт, я вперше відчула справжню тяжкість свого вигнання. Якщо вони погинуть, я не зможу збирати їх більше. Більше ніколи не зможу ходити гомінкими схилами Дікти. Не зможу набрати води з її срібного озерця. Усі ті місця, про які розповідав мені Гермес: Аравія, Ашур, Єгипет — їх утрачено назавжди.

«Ти ніколи його не покинеш», — сказала моя сестра.

Я в непокорі поринула у своє колишнє життя. Робила те, що хотіла, у той момент, коли міркувала про це. Я співала на узбережжі, знову давала лад своєму саду. Кликала свиней і шкребла їхні щетинясті спини, чесала овець і викликала вовків, щоб вони лежали, висолопивши язики, під моїми дверима. Левиця закочувала на них свої жовті очі, але поводилася добре, тому що закон у мене був такий: усі тварини повинні терпіти одні одних.

Щовечора ходила копати свої корені й трави. Я робила чари, які спадали мені на думку, тільки заради втіхи сплітати їх у руках. Уранці я зрізала квіти для кухні. Повечерявши, сідала за Дедалів верстат. Мені знадобився деякий час, щоб зрозуміти його, тому що він не був схожий на жоден із верстатів, які я бачила в палатах богів. Він мав сидіння, і його утік натягнутий униз, а не вгору. Якби моя баба його побачила, то віддала б за нього свою морську змію; тканина, зіткана на ньому, виходила тонша, ніж деінде. Дедал справді вгадав, що мені припаде до серця вся та справа, її простота й вимогливість водночас, запах дерева, шурхіт човника та невимовна втіха, коли утік лягав на утік. То щось подібне до чарів, думала я, бо твої руки завжди клопіткі, а розум — гострий і вільний. Але моїм улюбленим ділом було не саме ткання, а виготовлення барвників. Я ходила полювати на щонайкращі барви: корінь марени й шафран, червоних кермесових червців і винно-синіх мурексів із моря, а також галуновий порошок, який міцно чіпляв їх до вовни. Я чавила їх, товкла, варила у великих клекотливих горщиках, доки смердючі рідини запінювалися всілякими кольорами, яскравими, як квіти: ясно-червоними й шафраново-жовтими, а також темно-пурпуровими, що годилися б на царське вбрання. Якби я мала вправність Афіни, то сплела б великий настінний килим, що зображав би Іриду, богиню веселки, яка виливає свої барви на небо.

Але я не Афіна. Я тішилася простим шарфам, плащам і покривалам, які лежали, мов самоцвіти, у мене на кріслах. Я накрила одним із них свою левицю і назвала її Царицею Фінікії. Вона сіла, повертаючи голову сюди-туди, немовби показуючи, яким золотом виблискує її хутро на тлі пурпуру.

«Ти ніколи не побачиш Фінікії».

Я підвелася зі стільця й примусила себе погуляти островом, захоплюючись змінами, що відбувалися щогодини: водомірки, які бігали ставками; зелені камені, вишліфувані річковими потоками; бджоли, які низько летіли, обтяжені пилком. У затоках було досхочу плескотливої риби, насіння висипалося зі стручків. Мій ясенець, мої критські лілії — усі вони чудово росли. «Бачиш?» — сказала я до сестри.

І Дедал мені відповів: «Золота клітка — так само клітка».

Минула весна, і настало літо, а далі пахуча осінь. Ранки були імлисті, а вночі іноді навідувалися бурі. Невдовзі прийде зима зі своєю особливою красою, і зелене листя чемерника виблискуватиме на брунатному тлі, а кипариси стоятимуть високі й чорні на тлі металевого неба. Ще не було по-справжньому холодно, не так, як на вершині Дікти, але я тішилася своїми новими плащами, коли видиралася на скелі й стояла під вітром. Однак, хоч якої краси я шукала, хоч яку красу знаходила, слова моєї сестри переслідували мене всюди, глибоко вгризаючись у мої кості й кров.

— Ти помиляєшся щодо чарівництва, — сказала я їй. — Воно не походить із ненависті. Своє перше закляття я створила заради кохання до Главка.

Я чула її хижий голос, наче вона стояла переді мною: «Але однаково то був бунт проти батька, бунт проти всіх тих, хто зневажав тебе й не дозволяв сповнити твої бажання».

Я бачила вираз батькових очей, коли він дізнався врешті, ким я справді є. Він подумав, що мав би задушити мене в колисці.

«Саме так. Поглянь, як вони замкнули материне лоно. Хіба ти не помічала, як легко вона замилює очі батькові й нашим тіткам?»

Я помітила це. Здавалося, це щось більше, ніж краса, щось більше від усяких підступних хитрощів, які вона могла знати.

— Вона розумна.

«Розумна! — Пасифая зареготала. — Ти завжди недооцінювала її. Я не здивуюся, якщо в неї також відьомська кров. Ми не отримали свої чари від Геліоса».

Я й сама міркувала про це.

«Тепер тобі жаль, що ти зневажала її. Щодня цілувала батькові ноги в надії, що він відкине її».

Я ходила сюди-туди скелями. Прожила на землі сотні поколінь, але однаково ще була дитиною сама для себе. Лють і смуток, затамовані бажання, хіть і жаль до себе: усі ці почуття добре знайомі богам. Але провина й ганьба, каяття, непевність, — усе це чуже нашому роду, і їх потрібно засвоювати крок за кроком. Я не могла не думати про сестрине обличчя, той німий шок, коли сказала, що ніколи не буду як вона. На що вона сподівалася? Що ми пересилатимемо одна одній листи в пташиних дзьобах? Що будемо ділитися чарами, боротися з богами? Що ми таки зможемо врешті у свій особливий спосіб стати сестрами?

Я спробувала це уявити: наші голови, що зігнулися разом над зелами, її сміх, коли вона вигадала якусь хитрість. Я побажала тоді… ох, певне з десяток неможливих речей. Щоб раніше дізналася, ким вона є. Щоб ми виростали деінде, а не в тих осяйних палатах. Я могла б затупити її отрути, стримати від ураз, навчити збирати найкращі трави.

«Ха! — мовила вона. — Я не братиму уроків від таких дуреп, як ти. Ти слабка й сліпа, до того ж вирішила стати такою сама. Ти пошкодуєш іще колись».

Було завжди легше, коли в ній закипала лють.

— Я не слабка. І мені ніколи не буде жаль, що я не така, як ти. Ти мене чуєш?

Звісно ж, відповіді я не почула. Вітер розвіяв мої слова.

Гермес повернувся. Я вже знала, що він не змовився з Пасифаєю. Така його природа — нахвалятися знаннями й сміятися з того, чого не знають інші. Він розлігся в моєму срібному кріслі.

— То як, тобі сподобався Крит? Чув, ти там трохи розважилася.

Я дала йому поживу та вино і тієї ночі взяла до себе в ліжко. Він був принадний, як завжди, уважний і грайливий у наших любовних іграх. Але тепер, коли я дивилася на нього, мене наповнювала огида. Я могла реготати й відчути раптом, що гіркий клубок підступає мені до горла, поки слухала його дотепи. Коли він простягнув до мене руки, то відчула щось незвичне. Вони були досконалі й не мали жодного шраму.

Моє сум’яття, звісна річ, тільки заохотило його. Усякий виклик був грою, а всяка гра — втіхою. Якби я любила його, то він би зник, але моя відраза знову й знову повертала його до мене. Він докладав зусиль, щоб піддобрити мене, приносячи дарунки й новини, розповівши всю історію про Мінотавра навіть без мого прохання.

Він сказав, що після того, як я відпливла, найстарший син Міноса й Пасифаї Андрогей загинув біля Афін. Доти мешканці Криту не хотіли віддавати синів і дочок на кожні жнива й погрожували повстанням. Мінос використав нагоду. Він вимагав, щоб афінський цар прислав йому як плату за сина сімох юнаків і дівчат на поживу страхіттю, бо інакше могутній флот Криту вирушить на нього з війною. Наляканий цар згодився, і один із юнаків, яких він обрав, був його рідний син Тесей.

Той царевич і був смертний, якого я угледіла в гірському озері. Але видіння не розповіло мені всього: він міг би загинути, якби не царівна Аріадна. Закохавшись у нього, вона принесла йому меча і, щоб урятувати йому життя, показала дорогу з Лабіринту, якої навчив її сам Дедал. Але коли він вийшов із Лабіринту, облитий кров’ю потвори, вона заплакала, але не від радості.

— Я чув, — сказав Гермес, — що вона мала дивну любов до того страховиська. Вона приходила часто до його клітки й ласкаво говорила до нього крізь ґрати, пропонуючи ласощі зі свого столу. Одного разу Аріадна стала дуже близько, і його зуби вхопили її за плече. Вона врятувалася, і Дедал зашив рану, але відтоді в неї лишився шрам біля самої шиї, що мав форму корони.

Я пригадала її обличчя, коли вона сказала: «Мій брат».

— Її покарано? За допомогу Тесеєві?

— Ні. Вона втекла з ним, коли потвора вмерла. Тесей одружився б із нею, але мій брат вирішив забрати її собі. Ти знаєш, як любить він легконогих. Він сказав Тесеєві залишити її на острові, щоб він прийшов туди по неї.

Я знала, про кого він говорив. Діоніс, бог лози й вина. Бунтівливий син Зевса, якого смертні називають Визволителем за те, що він визволяє їх від турбот. Добре, подумала я, що хоч із Діонісом вона танцюватиме щовечора.

Гермес похитав головою.

— Він прийшов запізно. Вона заснула, і її вбила Артеміда.

Він говорив мимохідь — і на якусь мить мені здалося, що я не почула.

— Що? Вона мертва?

— Я сам супроводив її в підземний світ.

Така гінка й життєрадісна дівчина.

— Навіщо?

— Я не випитував в Артеміди. Ти ж знаєш, яка вона запальна. Якась незбагненна ураза.

Він здвигнув плечима.

Мої чари безсилі проти олімпійців, і я добре це знала. Але в той момент мені захотілося спробувати. Прикликати всю свою магічну силу, накинути свою волю духам землі, звірам і птахам і наслати їх на Артеміду, щоб вона зрозуміла врешті, що означає бути чужою здобиччю.

— Забудь, — сказав Гермес. — Якщо ти плакатимеш щоразу, коли вмирає смертний, то скоро втопишся в сльозах.

— Іди геть, — сказала йому я.

Ікар, Дедал, Аріадна. Усі помандрували в ті темні поля, де руки не торкалися нічого, крім повітря, де ноги вже не торкалися землі. Якби ж я була там, думала собі. Але що б це змінило? Те, що сказав Гермес, була правда. Смертні вмирали щохвилини: від кораблетрощ і меча, від диких звірів і диких людей, від недуг, занедбання й віку. Така їхня доля, говорив мені Прометей, те спільне, що об’єднує всіх. Хоч якими живими були вони в житті, хоч якими розумними, хоч які чудеса творили, — усі вони оберталися в порох і дим. Тим часом усякий дрібний і непотрібний бог донесхочу впиватиметься свіжим повітрям, доки не потьмяніють зорі.

Гермес повернувся, як завжди. Я впустила його. Коли він своїм блиском осяяв мій дім, мої береги видавалися до болю вузькими, а вигнання — до болю важким.

— Розкажи мені новини, — просила я. — Розкажи про Крит. Як сприйняла Пасифая Мінотаврову смерть?

— Ходять плітки, що мало не втратила розум. Тепер, у жалобі, вона вдягається лише в чорне.

— Не будь дурним. Вона втрачає розум тільки тоді, коли їй це вигідно.

— Кажуть, що вона прокляла Тесея, і відтоді на його голову падає одне горе за іншим. Чи чула, як помер його батько?

Мені байдужий був Тесей, я хотіла почути про свою сестру. Гермес, напевно, сміявся, годуючи мене однією оповідкою за другою. Як вона заборонила Міносу підступати до свого ліжка й що єдиною її радістю була наймолодша донька Федра. Як вона збігала схилами гори Дікти, розкопуючи цілу гору, вишукуючи нові отрути. Я складала кожну стеблину, немов дракон, що оберігає свій скарб. Я зрозуміла, що шукаю чогось, хоча й не могла сказати чого.

Як і всі добрі оповідачі, Гермес умів приберігати найкраще наостанок. Одного вечора він розповів мені про те, як Пасифая поглумилася з Міноса, коли вони одружилися. Мінос зазвичай викликав до себе будь-яку дівчину, яка подобалася йому, в сестри перед носом. Тому вона насилала на нього прокляття, яке обертало його сім’я в гадюк і скорпіонів. Щоразу, коли він лягав із жінкою, вони з нутра кусали її до смерті.

Я пригадала їхню сварку, яку підслухала раніше. Сто дівчат, говорила Пасифая. Вони були звичайними служницями, рабинями, доньками купців, тими, чиї батьки не сміли перечити царю. Усі погинули тільки заради дріб’язкової втіхи й помсти.

Я відіслала Гермеса від себе й позачиняла свої віконниці так, як не зачиняла ніколи. Усякий міг би подумати, що я насилаю великі чари, проте не брала в руки зела. Я відчувала радість. Історія була така потворна, така чудернацька й бридка, що я почувалася так, наче на мене напала лихоманка. Якщо я в пастці на цьому острові, то мені принаймні не доведеться ділити світ із нею й такими, як вона. Ступаючи поряд із левицею, я сказала:

— Гаразд. Я не думатиму про них більше. Я прожену їх, і край.

Величезний кіт поклав морду на складені лапи, припавши очима до підлоги. Можливо, він знав те, чого не знала я.

Роздiл тринадцятий

Прийшла весна. Я була на східному схилі й збирала ранні суниці. Там дули сильні вітри з моря, і солодкі плоди завжди мали солоний присмак. Зненацька закувікали свині, і я підвела погляд. У похилому пообідньому світлі до нас наближався корабель. Віяв супротивний вітер, але корабель не звертав і не сповільнював хід. Гребці вели його просто, як вправно пущену стрілу.

Мені скрутило живіт. Гермес не попередив мене, і я не знала, що це означає. Судно було мікенське на вигляд і мало таку велетенську фігуру на носі, що вона, напевно, міняла углибку корабля. Пара обведених чорним очей темніла на його обшитті. Я відчула у вітрі дивний, запаморочливий дух. Завагалася на деякий час, а тоді витерла руки й рушила на берег.

Тоді корабель був уже близько, і його ніс кидав тінь, що була наче голка на хвилях. Я нарахувала з три десятки моряків на палубі. Звісно, пізніше тисячі запевнятимуть, що вони особисто були там, або вигадуватимуть родоводи, шукаючи між них свою кров. Ту ватагу названо найбільшими героями покоління. Сміливі й непохитні, герої сотень божевільних пригод. Вони й вигляд мали такий: шляхетні, високі, широкоплечі, у багатих плащах і з густим волоссям, вирослі на всьому найкращому, що було в їхніх царствах. Вони носили обладунки так, як і звичайні чоловіки носять одіж. Вони, певна річ, боролися з ведмедями й рубали велетнів ще з колиски.

Проте їхні обличчя над поручнями були стражденні й напружені. Той дух ставав чимраз сильніший, і повітря було важке, наче якийсь тягар спадав із самої щогли. Вони помітили мене, але не сказали нічого й навіть не спробували привітатися.

Якір із плюскотом упав у воду, і за ним опустилася дошка. Над нами, покрикуючи, кружляли чайки. Двоє зійшли, тримаючись за руки й схиливши голови. Чоловік, широкий і м’язистий, ступав, підставивши під пізній бриз своє темне волосся. І — це здивувало мене — жінка, висока й убрана в чорне, у довгому покривалі, що спадало хвилями позад неї. Пара граціозно й без вагання рухалася до мене, наче вони прохані гості. Вони впали навколішки до моїх ніг, і жінка простягла свої руки з довгими пальцями, але без жодних прикрас. Її покривало лежало так, що з-під нього не видно було жодного пасма волосся. Її підборіддя було рішуче опущено, обличчя не було видно.

— Богине, — сказала вона, — чарівнице Ееї. Ми прийшли просити про поміч. — Її голос був тихий, але дзвінкий, дуже мелодійний, наче звиклий до співу. — Ми втекли від великого зла і, щоб це зробити, учинили велике зло. Ми заплямовані.

Я відчувала це. Повітря погустішало, вкриваючи масною важкістю все довкола. Міазма — так це називали. Нечистість. Вона поставала з незмитих злочинів, непокори богам і неосвяченого пролиття крові. Вона осіла на мені після Мінотаврового народження, доки води Дікти не омили мене. Але ця річ була сильніша: огидлива, повзуча нечистота.

— Ти допоможеш нам? — запитала вона.

— Допоможи нам, велика богине, ми у твоїй волі, — притакнув їй чоловік.

Вони не просили магії — їм був потрібен найдавніший обряд нашого роду. Катарсис. Очищення димом і вогнем, водою і кров’ю. Мені не можна було розпитувати їх, вимагати знання про їхні переступи, якщо вони справді були. Я могла сказати лише «так» або «ні».

Чоловік не був такий стриманий, як його подруга. Коли він говорив, його підборіддя ледь піднялося, і я роздивилася його обличчя. Молодий, ще молодший, ніж я думала, і його борода була ще рідка. Шкіра запеклася від вітру й сонця, але однаково пашіла здоров’ям. Він був вродливий наче бог, сказали б поети. Але саме його смертна рішучість приголомшувала мене найбільше, мужня постава його шиї — попри той тягар, який на ньому лежав.

— Уставайте, — сказала я. — І ходіть. Я допоможу вам чим зможу.

Я повела їх угору свинячими стежками. Він послужливо підтримував її руку, ніби стерігся, щоб вона не впала, але та не спіткнулася жодного разу. Навіть навпаки, її хода була певніша, ніж у нього. І однаково вона намагалася йти, опустивши обличчя.

Я завела їх до себе. Вони пройшли повз стільці й мовчазно сіли навколішки на кам’яну підлогу. Дедал вирізьбив би з них прегарну статую — Смирення.

Я пішла до задвіркових дверей, і свині прибігли до мене. На одну я поклала свою руку, підсвинка, якому ще не було й пів року, чистого й незаплямованого. Якби я була жрицею, то задурманила б його, щоб він не страхався й не боровся, псуючи ритуал. У моїх руках він обм’як, наче сонна дитина. Я помила його, прив’язала священні омфали й обвила гірляндою шию; увесь цей час він був тихий, наче знав усе й погоджувався.

Я поставила на підлогу золоту миску й узяла великого бронзового ножа. У мене не було вівтаря, проте я й не потребувала його: усюди, куди йшла, був мій храм. Горло тварини розкрилося легко під моїм лезом. Він захвицав тоді, та лише на хвилину. Я тримала його міцно, доки його ноги завмерли й кров червоним потічком збігла в чашу. Я заспівала гімни й омила руки й ноги гостей у священній воді, поки горіли пахучі трави. Відчула, як спадає тягар. Повітря очистилося, і масний запах зник. Вони молилися, поки я відносила кров, щоб полити поморщені корені дерева. Я розберу тушу згодом і приготую їм на поживу.

— Зроблено, — сказала я їм, повернувшись.

Він підніс габу мого плаща собі до уст.

— Велика богине.

Але я стежила за жінкою. Я хотіла побачити її обличчя, звільнене врешті від його добровільного полону.

Жінка підвела погляд. Очі її світилися, яскраві, як смолоскипи. Вона скинула покривало, з-під якого вивільнилося волосся, як сонце на пагорбах Криту. Вона була півбогинею, тим могутнім змішанням людини й божества. Ба більше: вона була з мого коліна. Ніхто не мав такого золотого вигляду, крім прямого потомства Геліоса.

— Даруй, що напустила ману, — мовила та. — Але я не хотіла, щоб ти відіслала мене. Після того як я ціле своє життя хотіла знати тебе.

Їй була притаманна якість, яку описати важко, — пал, гарячінь, які проникають тобі в голову. Я сподівалася, що вона буде вродливою, бо ходила, як цариця богів, але то була дивна краса, не як у моєї матері чи сестри. Кожна з її рис поодинці не була варта нічого — ніс загострий, підборіддя надміру сильне. Але в поєднанні всі вони були як палахкий вогонь. Годі відвернути погляд.

Її очі припали до мене, наче хотіли роздягти.

— Ти й мій батько були близькі в дитинстві. Я не знала, що він міг розповісти тобі про свою заблудлу дочку.

У ній були неймовірна сила й певність. Я мала б упізнати, хто вона, з першого погляду, із самої постави її плечей.

— Ти дитя Еета, — сказала я. Я пригадувала імена, які називав мені Гермес. — Медея, чи не так?

— А ти моя тітка Цирцея.

Вона подібна до батька, подумала я. Те високе чоло й гострий, несхитний погляд. Я не казала нічого, а лише підвелася й пішла до кухні. Я поклала хліб і тарілки на тацю, доклала сир й оливки, кубки та вино. Гостей потрібно нагодувати, перш ніж удовольняти свою цікавість, — такий закон.

— Пригощайтеся, — запросила я. — Ви ще встигнете все пояснити.

Вона спершу обслужила чоловіка, запропонувавши йому найніжніші кусні, примовляючи перед кожним ковтком. Він голодно з’їв те, що вона дала йому, і коли я ще раз наповнила тацю, той спорожнив її ще раз, невтомно працюючи щелепами. Вона з’їла трохи. Її очі опустилися, наче знову ховаючи таємницю.

Урешті-решт чоловік відсунув тарілку.

— Моє ім’я — Ясон, і я законний спадкоємець царства Іолк. Мій батько був доброчесним царем, але м’якосердим, і, коли я був малий, дядько забрав у нього трон. Він сказав, що поверне його мені, коли виросту, якщо принесу йому доказ своєї доблесті: золоте руно, яке належить чарівникові із царства Колхіди.

Я повірила, що він справжній царевич. Він умів говорити по-царськи, викочуючи слова, як велетенські камені, загублені в подробицях його ж легенди. Я спробувала уявити собі, як він стоїть на колінах перед Еетом серед молочних водограїв і скручених у кільце драконів. Мій брат вважав би його нерозумним, до того ж іще й зарозумілим.

— Гера і Зевс благословили мене в путь. Вони привели мене до корабля й допомогли зібрати товаришів. Після прибуття в Колхіду я запропонував цареві Еету справедливий скарб як плату за руно, але той відмовився. Він сказав, що я отримаю його лише тоді, якщо виконаю його завдання. Запрягти двох биків і зорати та засіяти велике поле за один день. Звісно, я мав охоту й згодився відразу. Але…

— Завдання це неможливе, — голос Медеї пробіг між його словами легко, як вода. — То була хитрість, щоб не віддати йому руна. Мій батько не мав наміру розлучатися з ним, бо то річ, повна великої слави й сили. Жоден смертний, хоч який звитяжний і мужній, — тут вона обернулася до Ясона, торкнувшись його руки, — не зміг би вчинити цих речей без допомоги. Бики були творінням магії мого батька, зроблені з гостролезої бронзи й палахкого вогню. Навіть якби Ясон і запріг їх, зерна, які він повинен висіяти, були ще однією пасткою. З них би виросли воїни, які повинні його вбити.

Вона пристрасно задивилася на обличчя Ясона. Я заговорила — найперше, щоб вона провадила далі.

— Тому ти вигадала хитрість, — сказала я.

Ясонові це не сподобалося. Він герой великого золотого віку. Хитрощі для боягузів, чоловіків, які не мають досить моці, щоб виявити справжню відвагу. Медея заговорила швидко, побачивши його насуплений вигляд.

— Мій коханий хотів відмовитися від допомоги, — сказала вона, — але я наполягла, бо не могла бачити його в небезпеці.

Це заспокоїло його. Така історія була приємніша: закохана царівна, яка мліє в його ногах і зраджує свого жорстокого батька, аби тільки бути з ним. Вона потай приходить до нього вночі, і її обличчя світиться в темряві. Хто відказав би «ні»?

Але вона сховала своє обличчя. Її голос був низький, звернений до її ж зімкнених рук.

— Я маю деяке вміння в тих ремеслах, які ви знаєте з батьком. Тому приготувала просте зілля, що змогло б вберегти Ясонову шкіру від вогню биків.

Тепер, коли я знала, хто вона така, ця скромність здавалася безглуздою — немовби великий орел, який коцюбився, уміщуючись у горобине гніздо. «Просте» — так вона назвала це зілля? Я ніколи не могла уявити, що смертний здатен творити будь-які чари, уже не кажучи про чари такі сильні. Але Ясон заговорив знову: як він відкочував камені, запрягав биків, а тоді зорав і засіяв поле.

Коли із зерен повиростали воїни, розповів він, то знав уже спосіб здолати їх, який нарадила йому Медея. Він повинен кинути серед них камінь, щоб вони, розлютовані, повбивали один одного. Він так і вчинив, однак Еет однаково не віддав йому руна. Він сказав, що Ясон повинен спершу перемогти безсмертного дракона, який охороняв його. Медея змішала ще одне зілля й приспала плазуна. Ясон побіг до свого корабля зі скарбом і Медеєю — честь ніколи не дозволила б йому залишити ту невинну дівчину такому злому тиранові. У своїх думках він уже розказував цю історію своєму двору, виряченим достойникам і напівпритомним служницям. Він не подякував Медеї за допомогу; він майже не дивився на неї. Наче півбогині, які рятують тебе, — це буденна й самозрозуміла річ.

Вона, напевно, відчула моє невдоволення й заговорила:

— Він таки справді шляхетний, бо побрався зі мною на кораблі тієї ж ночі, хоча нас переслідували судна мого батька. Коли він знову сяде на трон в Іолку, я буду його царицею.

Це був лиш витвір моєї уяви чи легка тінь лягла на обличчя Ясона? Усі замовкли.

— А що то за кров, яку я змила з ваших рук? — запитала я.

— Так, — тихо відказала вона. — Зараз про це й мова. Мій батько розлютувався й кинувся нам навздогін, чарами надимаючи вітрила, і до ранку був уже близько. Я знала, що мої чари не рівня тому, знала, на що він здатен. Наш корабель, хоч як благословенний, не міг обігнати його. У мене була єдина надія — на мого молодшого брата, якого взяла з нами. Він був спадкоємцем батька, і я хотіла обміняти його як заручника на нашу безпеку. Але коли побачила батька, який стояв на носі, вигукуючи прокляття через воду, то знала, що то марна надія. Убивча лють палала на його обличчі. Його не вдовольнить лише наша погибель. Він промовляв закляття й підносив костур, насилаючи їх на наші голови. Я відчула, як на мене наплинув великий страх. Не за себе, а за безневинного Ясона та його ватагу.

Вона подивилася на Ясона, але його обличчя повернулося до вогню.

— Тієї миті — годі описати — лють охопила мене. Я схопила Ясона й наказала йому вбити мого брата. Тоді розтяла тіло на шматки й кинула їх у хвилі. Хоч яким несамовитим був мій батько, я знала, що він захоче поховати сина й зупинить гонитву. Коли нестяма минула, море було чисте. Мені здалося, що все це сон, аж доки я не побачила на руках кров.

Вона простягла їх мені, наче на доказ. Вони були чисті. Я очистила їх.

Ясонова шкіра посіріла, як необроблене оливо.

— Чоловіче, — сказала вона, і він здригнувся, хоча вона й говорила неголосно. — Твій келих спорожнів. Чи можу я наповнити його вином?

Вона встала й піднесла кубок до наповненої по вінця чаші. Ясон не дивився, і я не помітила б цього також, якби сама не була чарівницею: дрібка порошку, кинута у вино, пошепки сказане слово.

— Візьми, моє кохання, — сказала вона.

Тон її голосу був улесливий, як у матері. Він узяв вино й випив. Коли його голова закотилася назад і чаша от-от мала випасти з рук, вона впіймала її, обережно поставила на стіл, а тоді знову сіла.

— Ти розумієш це, — сказала вона. — Це заважкий для нього тягар. Він звинувачує себе.

— Але це не безумство, — сказала я.

— Ні. — Вона подивилася мені в очі своїми золотими очима. — Але дехто зве коханців безумними.

— Якби я знала, то не здійснила б обряду.

Вона кивнула.

— Так зробили б і багато інших. Саме тому, напевно, прохачів розпитувати не можна. Скільком із нас дарували б прощення, знаючи всі таємниці нашого серця?

Вона скинула свій чорний плащ і поклала на крісло поряд. Сукня під ним була пурпурово-синя, підперезана тонким срібним поясом.

— Ти не відчуваєш жалю?

— Напевно, я мала б ридати й терти очі, щоб утішити тебе, але фальш мені неприємна. Мій батько знищив би цілий корабель, якби я не зробила нічого. Мій брат воїн. Він пожертвував собою, щоб перемогти в битві.

— Але не з власної волі. Ти вбила його.

— Я дала йому зілля, щоб він не страждав. Йому випала краща доля, ніж багатьом.

— Він був твоєї крові.

Її очі спалахнули — ясні, як комета в нічому небі.

— Чи одне життя варте більше, ніж інше? Я ніколи так не вважала.

— Він не мав умирати. Ти могла б повинитися й віддати руно. Повернутися до свого батька.

Очі її запалали. Справді, ніби комета, коли вона повертає до землі й спалює поля дощенту.

— Тоді б я дивилася, як батько роздирає Ясона й усіх його моряків на шматки, а потім пішла б на тортури сама. Ти пробачиш мене, що я оминула цей вибір?

Вона побачила сумнів на моєму обличчі.

— Ти мені не віриш?

— Ти розповідаєш чимало речей про мого брата, яких я не впізнаю.

— То я розповім тобі ще дещо. Ти знаєш, яка улюблена розвага мого батька? Чимало звитяжців пливуть на наш острів, бажаючи позмагатися з поганим чарівником. Мій батько любить кидати капітанів тих суден серед драконів і дивитися, як вони тікають. З моряків він робить рабів, відбираючи в них розум, обертаючи на безвольне каміння. Я бачила, як він, розважаючи своїх гостей, запалює смолоскип і прикладає його до руки котрогось із них. Раб стоїть і горить, доки батько не відпустить його. Я думала часто, чи з них справді лишається порожня оболонка, чи вони таки знають, що відбувається з ними, і кричать у душі. Якщо батько спіймає мене, то я дізнаюся, бо саме це він і зробить мені.

То був не той голос, яким вона говорила до Ясона, пересичений ласкою. І також не було в ньому її осяйної самопевності. Кожне слово було темне, як обух сокири, важке й немилосердне, і моя кров застигала від кожного удару.

— Він би ніколи не скривдив своєї дитини.

Вона пхикнула.

— Я не дитина для нього. Він радо пожертвував би мною, як отими пророщеними воїнами чи вогнедишними биками. Як моєю матір’ю, яку згубив, щойно вона народила йому спадкоємця. Можливо, усе було б інакше, якби я не знала чарів. Але вже з десяти літ уміла приручати диких гадюк, могла вбивати ягнят одним своїм словом й оживляти другим. Він карав мене за це. Говорив, що через це зі мною не cхоче знатися ніхто, але насправді він не хотів, щоб я принесла чоловікові його таємниці.

Я майже чула, як Пасифая шепоче мені на вухо: «Еет ще не любив у житті жодної жінки».

— Його найбільшим бажанням було продати мене такому самому чарівникові-богові, як і він, який заплатив би за мене якимись екзотичними трутами. Він не міг знайти нікого, крім свого брата Перса, тож запропонував мене йому. Я читала щовечора молитви, щоб той покруч не захотів мене. Він має якусь шумерську богиню, яку тримає в путах собі за дружину.

Я пригадала історії, які Гермес розповів мені: про Перса і його палац мерців. Як Пасифая казала: «Ти знаєш, як я мусила догоджати йому?».

— Дивно, — сказала я, і ці слова лунали непереконливо навіть для моїх вух. — Еет завжди ненавидів Перса.

— Але не тепер. Вони найближчі друзі, і коли Перс приїжджає, то говорять лише про те, як воскрешати мертвих і повалити олімпійців.

Я заціпеніла, похолола, як зимове поле.

— А Ясон знає про це?

— Звісно, ні, про що ти говориш? Щоразу, дивлячись на мене, він думав про трути й про обпалену шкіру. Чоловік хоче, щоб його дружина була як весняна трава, свіжа й зелена.

Чи завважувала вона, як здригається Ясон? Чи просто не хотіла бачити? «Він уже сторониться тебе».

Вона підвелася в тій своїй сукні, ясній, як гребеняста хвиля.

— Батько досі переслідує нас. Ми повинні відпливти негайно й прибути до Іолка. Проти їхнього війська безсилий навіть він, тому що разом із ними б’ється богиня Гера. Йому доведеться повернутися. Тоді Ясон стане царем, а я — царицею побіля нього.

Її обличчя палало. Кожне її слово було як камінь, яким вона мурувала свою долю. Але вперше вона здалася мені істотою, яка відчайдушно чіпляється за краєчок прірви, відчуваючи, як зісковзують її пальці. Вона була молода, молодша від Главка, коли я вперше зустріла його.

Я подивилася на сп’янілого Ясона, який сидів із роззявленим ротом.

— Ти впевнена в ньому?

— Ти хочеш сказати, що він мене не любить? — Її голос став гострий умить.

— Він ще досі велика дитина і, крім того, справжній смертний. Він не зможе зрозуміти ні твоєї історії, ні твоїх чарів.

— Йому й не треба їх розуміти. Ми тепер одружені, і я подарую йому спадкоємців, і він забуде все це, як гарячковий сон. Я буду йому доброю дружиною, і ми заживемо в достатку.

Я торкнулася пальцями її руки. Її шкіра була холодна, наче вона тривалий час ішла під вітром.

— Небого, мені шкода, але ти не бачиш усього. В Іолку тебе можуть привітати зовсім не так, як ти уявляєш.

Вона відсмикнула руку, суплячись.

— Що ти маєш на увазі? Чому ні? Я царівна, достойна Ясона.

— Ти чужинка. — Зненацька я побачила це ясно, наче картину малюють переді мною. Гнівливі вельможі, які чекають удома на повернення Ясона, вишукуючи нагоди звести доньку з новоявленим героєм і здобути частинку його слави. Та супроти Медеї вони дійдуть згоди всі. — Вони зневажатимуть тебе. Ба більше, вони запідозрять тебе, тому що ти дочка чарівника й сама повносила чарівниця. Ти жила лиш у Колхіді, а тому не знаєш, як остерігаються фармакеї серед смертних. Вони жадатимуть знищити тебе на кожному кроці. І байдуже, що ти допомагала Ясонові. Вони забудуть про це або використають як доказ твого дивацтва.

Вона дивилася пильно на мене, але я не змовкала. Слова сипалися з мене й спалахували вогнем.

— Ти не знайдеш там ні безпеки, ні миру. Але однаково можеш визволитися з-під влади батька. Я не зможу виправити всіх тих звірств, які чинив він, але можу запевнити тебе, що вони не переслідуватимуть тебе далі. Еет сказав одного разу, що чарівництва годі навчити. Він помилявся. Він не допускав тебе до своїх знань, але я передам тобі все, що знаю. Коли він об’явиться, ми проженемо його разом.

Вона змовкла надовго.

— Що буде з Ясоном?

— Нехай він буде героєм. Ти інакша.

— І хто ж я?

Я подумки вже бачила себе, нас, наші голови над пурпуровими квітами аконіту, чорним корінням молі. Я врятую її від заплямованого минулого.

— Чарівниця, — сказала я. — З безмежною силою. Яка відповідальна лише перед собою.

— Бачу, — сказала вона. — Як ти? Нещасна вигнанка, від якої відгонить самотністю? — Вона побачила приголомшення на моєму обличчі. — Та невже ти вважаєш, що, оточивши себе свиньми й котами, ти зможеш когось обманути? Ти не знаєш мене ще й дня, а вже метушишся, щоб утримати. Ти стверджуєш, що хочеш допомогти мені, але кому ти насправді допомагаєш? «О небого, найдорожча небого! Ми станемо найкращими приятельками й пліч-о-пліч творитимемо магію. Ти будеш разом зі мною, допомагаючи коротати мені бездітні дні». — Вона скривила губи. — Я не приречу себе на цю живу смерть.

Збентежена-таки, подумала я. Бо була лише збентежена в ті дні й трішки сумна. Але вона роздягнула мене догола, і я побачила себе її очима: злою покинутою каргою, павуком, який жадає висмоктати з неї життя.

З розгарячілим обличчям я підвелася, щоб відповісти їй.

— Це краще, ніж бути дружиною Ясона. Ти сліпа й не бачиш, як легко він гнеться. Він уже відсахується від тебе. І коли — після трьох днів у шлюбі? А що він робитиме через рік? Ним керує його любов до себе, а ти для нього лише засіб. В Іолку твоє становище залежатиме лише від його доброї волі. Як ти гадаєш, на скільки її стане, коли його одномовці прийдуть із плачем, що вбивство твого брата наслало прокляття на їхній край?

Її кулаки стислися.

— Ніхто не дізнається про братову смерть. Я заприсягла цілу ватагу.

— Таку таємницю годі вберегти. Ти не дитина, щоб не розуміти цього. Тієї миті, коли ті моряки ступлять на землю, розповзуться чутки. За один день знатиме ціле царство, і вони трястимуть твого нещасного Ясона, аж доки він поступиться. «Великий царю, то не твоя провина, що загинув хлопець. То провина тієї негідниці, тієї чужоземної чарівниці. Якщо вона піднесла руку на свою ж кров, то яке зло може вчинити нам? Вижени її геть, очисти край і знайди собі кращу замість неї».

— Ясон ніколи не послухає такої обмови! Я принесла йому руно! Він любить мене!

Вона стояла, опанована люттю, осяйна й непокірна. Усі мої переконування лише зробили її запеклішою. Саме такою я мала видаватися моїй бабусі, коли та сказала мені: «Це дві різні речі».

— Медеє, — промовила я, — послухай мене. Ти молода, а Іолк тебе зістарить. Тобі там ніколи не буде безпечно.

— Я старію з кожним днем, — відказала вона. — Я не маю стільки років життя, щоб їх марнувати. Щодо безпеки, то вона мені не потрібна. Це лише зайві пута. Нехай вони приходять по мене, якщо посміють. Вони ніколи не відберуть у мене Ясона. Я маю чарівну силу й використаю її.

Щоразу, коли вона вимовляла його ім’я, люта яструбина любов спалахувала в її очах. Вона триматиме його в пазурах, душитиме аж до смерті.

— І якщо ти спробуєш утримати мене, — сказала вона, — я боротимуся з тобою також.

Це справді так, подумала я. Хоча я богиня, а вона смертна. Вона ладна боротися із цілим світом.

Ясон заворушився. Чари відступили.

— Небого, — мовила я, — я не триматиму тебе проти твоєї волі. Але якщо ти колись…

— Ні, — сказала вона. — Мені нічого більше від тебе не треба.

Вона повела Ясона на берег. Вони не спинилися, щоб відпочити чи поїсти, і не хотіли чекати світанку. Коли підняли якір і поплили в темряву, дорогу їм освітлювали тільки захмарений місяць і несхитна позолота очей Медеї. Я сховалася поміж дерев, щоб вона не бачила, як я дивлюся їм услід, і докорила мені ще й за це. Але я тривожилася дарма. Вона не озиралася.

На березі пісок був холодний, і світло зір усіяло цятками мою шкіру. Хвилі клопітливо змивали сліди їхніх ніг. Я заплющила очі й дозволила вітру обвіяти себе, вбираючи пахощі морської води й водоростей. Відчувала, як сузір’я над моєю головою обертаються на далекому небосхилі. Я чекала там довго, слухаючи, думкою розтинаючи хвилі. Я не чула нічого, не чула звуку весел, лопотіння вітрил, голосів у вітрі. Але знала, що він уже тут. Я розплющила очі.

Корабель розтинав своїм вигнутим дзьобом хвилі моєї гавані. Він стояв на носі, і його золоте обличчя виразно проступало на тлі світанкового неба. Утіха наповнила мене — така давня й гостра, наче біль. Брат.

Він підніс руку, і корабель спинився, цілком нерухомий, серед хвиль.

— Цирцеє! — крикнув він через воду до мене. Його голос дзвенів у повітрі, як від удару по бронзі. — Моя дочка припливла сюди.

— Так, — сказала я. — Це так.

Утіха засвітилася на його обличчі. Коли він був малий, його голова здавалася мені тендітною, як скло. Я часто проводила по його кістках пальцем, коли він спав.

— Я знав, що так буде. Вона у відчаї. Вона думала зв’язати мене, та натомість зв’язала себе сама. Її братовбивство повисне на її шиї аж до самого скону.

— Мені прикро, що твій син загинув, — поспівчувала я.

— Вона заплатить за це, — сказав він. — Поклич її сюди.

Ліс примовк позаду мене. Усі тварини стихли, припавши до землі. У дитинстві він полюбляв схиляти свою голову на моє плече й дивитися, як чайки шугають до води, ловлячи рибу. Його сміх був ясний, як ранішнє сонце.

— Я бачила Дедала, — сказала я.

Він насупився.

— Дедала? Він уже багато років мертвий. А де Медея? Віддай її мені.

— Її тут немає.

Мені здалося, що, якби я навіть обернула море в камінь, він не був би приголомшений більше. На його обличчі спалахнули недовіра й лють.

— Ти відпустила її?

— Вона не хотіла лишатися.

— Не хотіла? Вона злочинниця й зрадниця! То був твій обов’язок — затримати її для мене!

Я ніколи ще не бачила його таким розгніваним. Ще не бачила його розгніваним узагалі. Але однаково його обличчя було прегарне, наче хвилі, що підносять угору свої буряні голови. Я ще могла попросити прощення в нього, було ще не пізно. Могла сказати, що вона підманула мене. Я була його дурненька сестра, яка так легко йме віри й нічого не розуміє у світі. Тоді він міг би зійти на берег і ми могли б… але я не уявляла собі, що далі. Позаду нього на веслярських лавах сиділи його моряки. Вони дивилися просто вперед. Вони жодного разу не ворухнулися — навіть щоб відігнати муху чи почухатися. Їхні обличчя були мляві й порожні, руки — вкриті шрамами й лускуватими струпами. Старі опіки й рани.

Я втратила його вже дуже давно.

Повітря розітнув удар батога.

— Ти чуєш? — закричав він. — Я повинен тебе покарати.

— Ні, — сказала я. — У Колхіді ти можеш робити собі що хочеш. Але це Еея.

На якусь мить щирий подив промайнув на його обличчі. Тоді його рот скривився.

— Ти дарма старалася. Я однаково впіймаю її.

— Може, й так. Але не думаю, що це буде легко. Вона така сама, як і ти, Еете, око в око. Їй доведеться із цим жити, і тобі, я бачу, також.

Він засміявся глумливо, а тоді обернувся й підвів руку. Його гребці пустилися в рух як один. Весла вдарили по хвилях і понесли його геть.

Роздiл чотирнадцятий

Надворі йшли зимові дощі. Моя левиця окотилася, і її дитинчата тлумилися навколо вогнища на своїх незграбних малих лапках. Я не могла не всміхатися. Здавалося, земля відлунює кожен мій крок. Небо наді мною розпростерло свої порожні руки.

Я чекала Гермеса, щоб розпитати про те, що сталося з Медеєю та Ясоном, але він, здавалося, знав, коли хочу бачити його, і навмисне мене уникав. Тоді спробувала ткати, але шашіль без упину точив мій розум. Тепер, коли Медея нагадала про мою самотність, вона ввижалася мені всюди: звисала то тут, то там, як павутина. Я бігала вздовж берега, гасала вгору-вниз лісовими стежками, намагаючись зігнати її із себе. Раз у раз пересівала свої спогади про Еета, про всі ті години, коли ми, прихилившись одне до одного, сиділи разом. До мене вернулося колишнє болісне почуття: я здавалася собі дурною кожної миті свого життя.

Ти допомогла Прометею, нагадала я собі. Але ці слова звучали жалюгідно навіть для моїх вух. Скільки ж часу пригадуватиму ту жменьку хвилин, намагаючись накрити себе якоюсь поношеною ковдрою. Мені байдуже, що я вчинила тоді. Прометей прикутий до скелі, а я перебуваю тут.

Дні минали поволі, осипаючись, як пелюстки з розквітлої троянди. Я схопилася за кедровий верстат і примусила себе вдихнути його запах. Спробувала згадати, якими були Дедалові шрами під моїми пальцями, але ті спомини були наче вітер, який дув собі геть. Хтось прийде, подумала я. З усіх кораблів у світі, з усіх людей. Хтось повинен. Я вдивлялася в обрій, доки не затьмарився погляд, сподіваючись на якихось рибалок, торговельне судно чи навіть кораблетрощу. Проте не було нічого.

Я притулилася обличчям до левиного хутра. Звісно, є якийсь божественний спосіб примусити години минати швидше. Змусити їх минати непомітно. Заснути на роки й прокинутися вже в новому світі. Я заплющила очі й почула, як за вікном у саду гудуть бджоли. Левиця хвостом била об каміння. За цілу вічність згодом, коли я розплющила очі, тіні були такі самі.

Вона стояла наді мною, насупившись. Темноволоса, темноока, з округлими руками й головою тендітною, як солов’їні груди. Знайомі пахощі віяли від її шкіри. Трояндова олія й бабина ріка.

— Я прийшла служити тобі, — мовила вона.

Я дрімала в кріслі. Схопилася з нього в затьмаренні, думаючи, що то мусить бути привид, видиво, витворене моєю самотністю.

— Що?

Вона зморщила носа. Очевидно, її покірливості вистачило лише на ці два слова.

— Я Алка, — відказала вона. — Хіба це не Еея? І ти не донька Геліоса?

— Так, це я.

— Мене засуджено бути тобі слугою.

Мені здалося, що я сплю.

— Засуджено? Де? Я ніколи про це не чула. Говори, яка сила прислала тебе?

Почуття в наяд видно так добре, як на воді брижі. Хоч вона запевняла себе, що ці слова згодяться, усе було геть інакше.

— Великі боги прислали мене.

— Зевс?

— Ні, — відповіла вона. — Мій батько.

— І хто він?

Вона назвала якогось річкового божка з Пелопоннесу. Я чула про нього, можливо, зустрічала колись, але він ніколи не сидів у палатах мого батька.

— Хто прислав тебе?

Вона поглянула на мене так, наче я найбільша дурепа, яку вона бачила будь-коли.

— Ти донька Геліоса.

Як могла я забути звичаї менших богів? Вони відчайдушно хапаються за будь-яку перевагу. Навіть знеславлена, я однаково мала кров сонця у своїх жилах, через що була бажаною коханкою. І справді, для таких, як її батько, моя ганьба була лише заохотою, бо принижувала мене так, що вони сміли підступитися до мене.

— За що тебе покарано?

— Я закохалася в смертного, — відповіла вона. — Шляхетного пастуха. Мій батько осудив мене, і тепер мушу відбути річну покуту.

Я пильно придивилася до неї. Її спина була пряма, очі — піднесені. Вона не видавала страху — ані переді мною, ані перед моїми вовками й левами. І батько засудив її.

— Сідай, — сказала я. — Будь як удома.

Алка сіла, але рот її скривився, наче висмоктала недозрілу оливку. Вона роззирнулася з відразою. Коли я запропонувала їй їжу, вона відвернула голову, наче вередливе маля. Коли ж спробувала заговорити до неї, вона склала руки й стиснула губи. Вони розкривалися лише для того, щоб висловити її скарги: на запах барвників, що булькотіли на печі, лев’ячу шерсть на килимах і навіть Дедалів верстат. І попри все її невдоволення обслугою, вона не погодилася піднести хоч одну тарілку.

«Годі дивуватися, — сказала я собі. — Вона німфа, а всяка німфа — висохле джерело».

— Тоді йди додому, — відповіла я, — якщо ти така нещасна. Я звільняю тебе від кари.

— Ти не можеш. Великі боги наказали мені. Ти ніяк не зможеш мене звільнити. Я залишаюся на рік.

Мої слова мали б скривдити її, але вона лише посміхалася. Хизувалася, як переможниця перед натовпом. Я стежила. Розповідаючи, як боги виганяли її, вона не гнівалася й не сумувала також. Вона визнавала їхню владу як природну, невідворотну, наче рух сфер. Але я була німфа, як і вона, також вигнанка, так, донька великого батька, але без чоловіка й з брудними пальцями та незвичайною зачіскою. Вона міркувала, що дорівнялася до мене. А тому могла зі мною змагатися.

«Ти дурна. Я не твій ворог, і корчити міни — це ще не справжня влада. Вони переконали тебе». Але коли ці слова вже мали злетіти з моїх уст, я стримала їх. Вони будуть для неї як китайська мова. Навіть за тисячу років вона не зрозуміє їх. А з мене досить науки.

Я нахилилася вперед і заговорила мовою, яку вона розуміла:

— Буде ось як, Алко. Я не хочу тебе бачити й чути. Я більше не відчую запаху твоєї трояндової олії і не знайду твого волосся в домі. Ти сама себе годуватимеш, сама дбатимеш про себе, і якщо матиму від тебе бодай якийсь клопіт, то оберну на хробака й кину в море на поживу рибам.

Посміх щез із її уст. Вона страшенно зблідла, притисла пальці до рота й утекла. Потім вона помовчувала, як я їй і наказала. Але згодом серед богів поширилася чутка, що Еея чудово годиться на те, аби посилати туди своїх непокірних дочок. До мене прийшла дріада, яка втекла від майбутнього чоловіка. А за нею — дві ореади з кам’яними обличчями, вигнані з гір. Тепер щоразу, пробуючи наслати закляття, я не чула нічого, крім торохтіння браслетів. Коли трудилася за верстатом, вони шмигали сюди-туди в мене перед очима. Вони шепотіли й шелестіли в кожному закутку. Завжди був хтось, хто нахиляв над озером кругле личко, коли я хотіла скупатися в ньому. Коли я проходила, їхній глузливий сміх переслідував мене. Я не зможу більше так жити. Не на Ееї.

Я вийшла на просіку й покликала Гермеса. Він прийшов уже всміхнений.

— То як? Припали тобі до вподоби нові служниці?

— Не припали, — сказала я. — Піди до мого батька й розпитай, як можна позбутися їх.

Я думала, що він не схоче бути отак на побігеньках, але такої розваги проминути Гермес не зміг. Повернувшись, він сказав:

— А чого ти сподівалася? Твій батько в захваті. Він каже, що це менші божества й мають служити твоїй високій крові. Він порадить ще й іншим батькам посилати своїх доньок.

— Ні, — заперечила. — Я більше не прийматиму їх. Передай це моєму батькові.

— В’язні зазвичай не диктують своїх умов.

Мене вшпигнули його слова, але я й не думала показувати цього.

— Скажи моєму батькові, що я вчиню їм щось жахливе, якщо вони не заберуться звідси. Оберну їх на щурів.

— Не думаю, що це буде до вподоби Зевсові. Хіба тебе не вигнали за злочини проти свого коліна? Ти повинна стерегтися подальших кар.

— Ти можеш говорити від мого імені. Спробуй переконати його.

Його чорні очі заблищали.

— На жаль, я лиш посланець.

— Будь ласка, — просила я. — Мені не треба їх тут. Я не жартую.

— Так, — погодився він, — не жартуєш. Ти надто серйозна. Напруж трохи свою уяву: вони повинні хоч де-небудь згодитися. Візьми їх до себе в ліжко.

— Це безглуздя, — мовила я. — Вони побіжать навтьоки.

— Німфи завжди так роблять, — сказав він. — Розкажу тобі таємницю: вони страх як не вміють тікати.

На олімпійській учті такий жарт здійняв би хвилю несамовитого сміху. Гермес чекав, посміхаючись, як цап. Але я відчувала лише холодну лють.

— Між нами все скінчено, — сказала я. — Скінчено дуже давно. Я не хочу тебе більше бачити.

А його посмішка лише розширилася. Він зник і не повертався. То не був послух. Він також уже знав, що це кінець, тому що я вчинила непрощенний гріх, будучи серйозною. Я уявляла собі історії, які він розповідав про мене, занудну, вразливу, просмерділу свиньми. Час від часу відчувала, як він десь зовсім поряд, розшукує моїх німф у горах, відсилає їх назад, розпашілих і реготливих, сп’янілих лише від того, що великий олімпієць зробив їм таку честь. Він думав, що я збожеволію з ревнощів і самоти та справді оберну їх на щурів. Сто років приходив він на мій острів і весь той час дбав лише про те, щоб знайти собі якусь розвагу.

Німфи залишилися. Коли вони відбували свою кару, замість них приходили інші. Часом їх було чотири, часом шість чи сім. Вони тремтіли, коли я проминала їх, опускали голову й називали мене пані, але це нічого не означало. Мені показали моє місце. Одного слова й примхи батька було досить, щоб розвіялася вся моя гадана влада. І не лише батько, а й усякий річковий бог мав право заселяти мій острів, і я не могла спинити його.

Німфи пурхали навколо мене. Їхній приглушений сміх перекочувався з однієї моєї палати в іншу. Принаймні, сказала я собі, то не їхні брати, які б нахвалялися, билися й полювали на моїх вовків. Але ж, звичайно, це ніколи не загрожувало мені насправді. Синів не карали.

Я сиділа біля свого вогнища, дивлячись через вікно, як обертаються зорі. Я почувалася… холодною. Холодною, як сад узимку, загнаною глибоко під землю. Я робила чари. Співала, працювала на верстаті й доглядала своїх тварин, але все це здавалося мені мишачою біганиною. Острів ніколи не потребував моєї руки. Вівці розмножилися й ходили вільно. Вони походжали по траві, відштовхуючи вовченят із їхніми тупоносими мордочками. Моя левиця лишалася біля вогню. Біла шерсть помережила їй пащу. Її онуки вже мали своїх онуків, і її боки дрижали, коли ті йшли. Левиця жила вже зі мною принаймні сто років, ходячи в мене під боком, завдяки тому що моя божественність подовжила їй життя. Той час видався мені десятиліттям. Я гадала, що це триватиме ще довго, але одного ранку, коли прокинулася, левиця холодна лежала коло мене на ліжку. Я вражено дивилася на її нерухомі боки, оглушена, як обухом, невірою. Коли ж потрусила її, відлетіла, дзизкаючи, муха. Я розтулила її зціплені щелепи й всипала трави в горло, виспівуючи одне заклинання, а тоді друге. Але вона далі лежала, і вся її осяйна сила змеркла. Можливо, Еет зміг би оживити її або Медея, але не я.

Я збудувала погрібне вогнище своїми руками. Воно було з кедра, тиса й гірського ясена, який зрубала я сама; його біла деревина розліталася друзками, де вдаряла сокира. Я не могла підняти її, а тому зробила саван із пурпурової тканини, яку зазвичай обвивала їй навколо шиї. Я протягла її через сіни, повз каміння, вигладжене подушечками її великих лап. Винесла її на гору й запалила полум’я. Того дня не було вітру, і полум’я розгорялося поволі. Минув день, поки зчорніло її хутро, довге жовте тіло згоріло дотла. Уперше холодний підземний світ смертних видавався мені милосердям. Принаймні якась частина їх залишалася жити. Вона ж була втрачена остаточно.

Я дивилася, доки не згасло останнє полум’я, а тоді повернулася назад. Біль згризав мені груди. Я притисла до них руки, до їхніх заглибин і твердих кісток. Далі сіла перед своїм верстатом і врешті відчула, що я справді така, якою називала мене Медея: стара, покинута й самотня, бездушна та сіра, мов камінь.

Я часто співала тими днями, наче то було найкраще товариство, яке мала. Того ранку це був давній гімн, що славив сільську працю. Мені подобалося його звучання на устах, заспокійливі переліки рослин і врожаїв, обійсть і вівчарень, черід та отар, а також зір, що оберталися над ними. Слова плинули з моїх уст, поки я перемішувала киплячий казан із барвником. Я бачила лисицю і хотіла знайти такий самий колір, як її хутро. Рідина запінилася, шафран змішався з мареною. Мої німфи повтікали від смороду, але мені він подобався: гостре пощипування в горлі, сльозливість в очах.

Саме пісня привернула їхню увагу, бо мій голос линув униз стежками до берега. Вони пішли за ним і помітили дим над комином.

Голос чоловіка гукнув:

— Чи є хтось удома?

Пригадую своє сум’яття. Гості. Я обернулася так швидко, що фарба плюснула й палюча крапля впала мені на руку. Я змазала її, поспішаючи до дверей.

Там стояло їх двадцять, обвітрених і вилощених сонцем. Їхні руки були трішки мозолисті, а обличчя — порубцьовані старими шрамами. Тепер, коли я стільки часу споглядала лише досконалу одноманітність німф, усяка недосконалість видавалася втіхою: зморшки навколо очей, струпи на ногах, обрубки пальців. Я вбирала в себе їхню зношену одіж, їхні виснажені обличчя. То не були герої чи царські вояки. Вони мусили змагатися за своє життя, як колись Главк: волокти сіті, переносити вантажі, полювати собі на обід, що лише могли знайти. Мої пальці аж засвербіли за ниткою і голкою. Тут було стільки порваного, що я могла б позашивати.

Один чоловік ступив уперед. Він був високий і сивий, мав худе тіло. Чимало чоловіків позаду нього досі тримали руки на руків’ях мечів. То було мудро. Острови — небезпечні місця. На них можна зустріти й монстрів, не тільки друзів.

— Пані, ми голодні й збилися з дороги, — сказав він. — І ми сподіваємося, що така прекрасна богиня, як ти, допоможе нам у біді.

Я всміхнулася. Коли минуло стільки часу, та усмішка здавалася тепер дивною на моєму обличчі.

— Вітаю вас тут. Щиро вітаю. Заходьте.

Я шугнула вовків і левів надвір. Не всі люди такі незворушні, як Дедал, і ці чоловіки здавалися такими, наче пережили вже не одне лихо. Я повела їх до себе до столу, а тоді поквапилася до кухні, принісши повні таці смокв і печеної риби, солоного сиру та хліба. Чоловіки, заходячи, озирали моїх свиней, підштовхуючи один одного ліктями й перешіптуючись уголос із надією, що я заріжу одну. Але коли риба й овочі з’явилися перед ними, вони були такі жадібні, що навіть не скаржилися й не чекали, щоб помити руки чи скинути мечі. Вони лигали й напихалися, і від тлущу й вина потемніли їхні бороди. Я принесла ще риби, ще сиру. Щоразу, коли їх проминала, вони підводили голови до мене.

— Пані. Господине. Велика дяка.

Я не могла не всміхатися. Тендітність смертних пробуджувала в мені доброту й ласку. Вони знали, що таке цінувати дружбу й щедру руку. Якби лише їх приходило більше, думала я. Тоді годувала б корабель на день, і дуже радо. Два кораблі. Три. Можливо, тоді я знову зможу бути сама собою.

Німфи стали зазирати з кухні, широко розплющивши очі. Я спішно підбігла до них, прогнала геть, перш ніж їх помітили. Ці люди були мої гості, яких я могла вітати, як забажала, і тішитися, дбаючи про всі їхні вигоди сама. Я поставила чисту воду в мисках, щоб вони могли помити пальці. Ніж упав на підлогу, і я підняла його. Коли кубок капітана спорожнів, я наповнила його із чаші. Він підніс його мені.

— Дякую, люба.

Люба. Від того слова я заціпеніла на мить. Мене називали богинею досі, і я думала, що вони вважають мене нею. Але вони не виказували трепету чи побожного страху, збагнула я. Те їхнє звертання було лише ввічливими лестощами для простої жінки. Я пригадала, що Гермес сказав мені дуже давно: «Ти маєш голос, як у смертних. Вони не будуть лякатися тебе так, як нас решту».

І вони не лякалися. Власне, гадали, що я така сама, як і вони. Я стояла там, зачарована тією гадкою. Яким могло б бути моє смертне єство? Жінка, яка діловито продає трави? Ні від кого не залежна вдова? Ні, не вдова, бо мені не потрібне важке минуле. Можливо, жриця. Але не богиня.

— Дедал одного разу бував тут, — сказала я чоловікові. — Я маю святиню на його честь.

Він кивнув. Мене розчарувало те, яке це справило на нього враження. Немовби святині на честь мертвих героїв розкидано всюди. Що ж, можливо, так і є. Звідки ж мені знати?

Апетит чоловіків угасав, і вони підвели голови від тарілок. Я побачила, як вони озираються на срібло чаш, золоті кубки, килими на стінах. Мої німфи приймали ці багатства як належне, але позирки чоловіків світилися подивом, коли вони знаходили кожну нову коштовність. Думала про скрині, наповнені пуховими подушками, яких вистачить, щоб постелити їм на підлозі. Я віддам їх, кажучи: «Їх призначено для богів», — і їхні очі розширяться.

— Господине, — почав проводир. — Коли повернеться твій чоловік? Ми піднесемо за нього келихи й подякуємо за таку дивну гостинність.

Я засміялася.

— О, я не маю чоловіка.

Він і собі всміхнувся до мене.

— Певна річ, — сказав він. — Ти ще занадто юна для заміжжя. Тоді ми повинні подякувати твоєму батькові.

Надворі було темно, хоч в око стрель, а в кімнаті — тепло й світло.

— Мій батько живе далеко звідси, — відповіла я.

Я чекала, коли вони спитають, хто він. Ліхтарник, пожартувала б я. Я всміхнулася сама до себе.

— Тоді, можливо, ми мали б подякувати іншому господареві? Дядькові, брату?

— Якщо ви хочете дякувати, то дякуйте мені. Увесь цей дім мій.

Коли я промовила ці слова, настрій у кімнаті змінився.

Я взяла чашу з вином.

— Вона порожня, — сказала я. — Я принесу вам ще.

Обернувшись, я почула свій віддих. Я відчувала, як двадцять чоловічих тіл громадяться позаду мене.

У кухні я простягла до зілля руку. Яка дурна, подумала я. Вони здивувалися, що застали жінку саму, та й усе. Але мої пальці вже рухалися. Я зняла покришку з глека, надлила з нього у вино, а тоді додала мед і сироватку, щоб приховати смак. Винесла чашу. Вони провели мене поглядом.

— Ось, — сказала, — найкраще притримала наостанок. Ви повинні спробувати всі. Це вино з найкращої винарні Криту.

Вони заусміхалися, задоволені такою щедрістю. Я стежила, як усі вони наповнили чаші. Дивилася, як вони п’ють. Доти кожен із них уже мав ціле барильце в животі. Тарілки були порожні, вилизані дочиста. Чоловіки схилилися разом, розповідаючи щось стиха.

Мій голос здався мені занадто гучним.

— Тож я нагодувала вас добре. Чи ви назвете мені себе?

Вони підвели очі. Як тхори, метнулися до свого проводиря. Коли він устав, лава заскрипіла, тручись об камінь.

— Скажи нам спершу своє.

У його голосі було щось. Я мало не сказала його тоді — закляття, яке приспало б їх. Але хай скільки років минуло, досі якась частина мене говорила лиш те, чого від мене хотіли.

— Цирцея, — відповіла я.

Це ім’я нічого не означало для них. Воно впало на землю, як камінь. Лави заскрипіли знов. Усі чоловіки повставали, дивлячись на мене. І я далі не казала нічого. Далі говорила собі, що помиляюся. Що мушу помилятися. Я нагодувала їх. Вони подякували мені. Вони мої гості.

Капітан підступив до мене. Він був вищий від мене, і кожне його сухожилля було напнуте від труду. Я подумала — це не так. Що я геть дурна. Що станеться щось зовсім інше. Що випила забагато свого ж вина й що воно навіяло весь цей страх. Що мій батько прийде. Мій батько! Я не хочу бути дурною, здіймати галас через дрібниці. Я уявила собі, як Гермес розповідає цю історію згодом: «Вона завжди була істеричкою».

Капітан був уже близько. Я відчувала тепло його шкіри. Його обличчя було помережане зморшками, потріскане, як висохле річище. Я далі чекала, що він скаже якусь буденну річ, подякує, поставить якесь запитання. Десь у своєму палаці сміялася моя сестра: «Ти корилася ціле своє життя, а тепер про це пошкодуєш. “Так, батьку, добре, батьку”, — от побачиш, куди це тебе привело».

Я облизала уста.

— Це…

Чоловік відкинув мене до стіни. Моя голова вдарилася об нерівний камінь, і з очей посипалися іскри. Я розкрила рота, щоб вигукнути закляття, але він стиснув рукою моє горло, і звук захлинувся. Я не могла говорити. Не могла дихати. Я боролася з ним, але він був сильніший, ніж гадала, або, можливо, я була слабша. Його несподівана важкість приголомшила мене, як і дотик його масної шкіри до моєї. Мій розум досі був сколочений, повний невіри. Правою рукою він розірвав мою одіж — добре завченим рухом. Лівою далі здавлював моє горло. Я сказала, що на острові нікого більше немає, але він усе ж вирішив даремно не ризикувати. Або, можливо, йому просто не подобався крик.

Я не знаю, що робили його люди. Дивилися, напевно. Якби моя левиця була там, то вона, мабуть, видерла б лапами двері, але вона була попелом, розвіяним вітрами. Я почула, як надворі кувікають свині. Пригадую, подумала, лежачи гола на шкарубкому камені: я ж лише німфа, урешті-решт, і це все для таких, як я, буденна річ.

Смертна давно б уже зомліла, але я не губила тями ні на мить. Врешті я відчула, як чоловік затремтів і його рука ослабла. Моє горло запалося всередину, як прогнила колода. Здавалося, я не можу рухатися. Крапля поту впала з його волосся на мої мокрі груди й почала сповзати. Нарешті я зауважила верески його людей позад нього.

— Вона мертва? — спитав один із них. — Було би краще, якби ні, бо моя черга.

Обличчя виринуло над плечем капітана.

— Її очі розплющені.

Капітан відступив і сплюнув на підлогу. Грудка слизу затремтіла на камені. Крапля поту покотилася по ньому, залишаючи слизистий слід. Свиноматка крикнула на подвір’ї. Я конвульсивно ковтнула. У горлі в мене хруснуло. Я відчула, як відпускає моє тіло. Сонне закляття, яке я мала сказати, зникло й висохло, і я не могла наслати його, навіть якби хотіла. Але я не хотіла. Мої очі піднялися до його згрубілого обличчя. Ті трави мали ще й іншу силу, і я добре знала про неї. Я дихнула й промовила слово.

Його очі помутніли в недомислі.

— Що…

Він не договорив. Грудна клітка хряснула й почала розбухати. Я почула, як м’яко розривається тіло, лунко тріскаються кістки. Ніс лопнув на його обличчі, а ноги зсохлися, наче муха, що її висмоктав павук. Він упав на всі чотири. Закричав, і всі його супутники закричали разом із ним. Це тривало довго.

І сталося так, що того вечора я таки різала свиней.

Роздiл п’ятнадцятий

Я попіднімала перевернуті лавки, витерла мокру підлогу. Склала тарілки й понесла їх до кухні. Потім відмивалася піском у хвилях, доки від мене не відстала кров. Я знайшла слиз, виплюнутий на кам’яну плиту, і витерла його також. Це не допомогло. За кожного руху я відчувала дотик його пальців.

Вовки й леви приповзли назад, як тіні в темряві. Вони полягали, притиснувши морди до підлоги. Зрештою, коли вже не було чого чистити, я сіла перед попелом вогнища. Я не трусилася більше. Не рухалася взагалі. Здавалося, що застигла у своєму тілі. Шкіра облягла його, наче щось мертве, гумова й бридка.

Уже засірів світанок, і срібні коні місяця поверталися у свої стійла. Колісниця моєї тітки Селени їздила повна цілу ніч, і світло її ясно світилося в небі. Під її осяйним обличчям я постягала ті страхітливі туші назад у човен, ударила кресалом і дивилася, як підноситься вогонь. Вона вже встигла розповісти Геліосу. Батько може з’явитися будь-якої миті, патріарх, розлючений образою, вчиненою його дитині. Моя стеля трісне, коли його плечі підіпруть її. Нещасна дитина, нещасна донька-вигнанка: «Я не мав би дозволяти Зевсові прислати тебе сюди».

У кімнаті посіріло, а тоді пожовтіло. Здійнявся морський бриз, але його було замало, щоб відігнати сморід паленого м’яса. Мій батько ще ніколи не говорив так у своєму житті, я це знала. Але, звісно ж, подумала я, йому ще доведеться прийти — тільки для того, щоб мені докорити. Я не Зевс, і ніхто не дозволить мені вбити двадцятьох за такий короткий час. Я промовляла до блідого краю батькової колісниці, що підносилася над обрієм: «Ти чув, що я вчинила?»

Тіні зарухалися по підлозі. Світло приповзло до моїх ніг, доторкнулося до габи мого одягу. Хвилина збігала за хвилиною. Ніхто не приходив.

Можливо, справжня несподіванка, подумала я, — те, що цього не сталося раніше. Очі моїх дядьків зазвичай обмацували мене, коли я наливала їм вино. Їхні руки завжди знаходили дорогу до мого тіла. Щипання, поплескування, рука, що ковзає під рукав мого вбрання. Усі вони мали дружин, та міркували не про шлюб. Хтось із них прийшов би до мене врешті-решт і добре заплатив батькові. Взаємна любов і шана.

Світло впало на верстат, і його кедрові пахощі підносилися в повітря. Спогад про Дедалові порубцьовані руки й ту втіху, яку я мала від них, наче розжарений дріт, пропік мені мозок. Я вп’ялася нігтями в зап’ясток. Оракули були розкидані по наших краях. Святині, де жриці вдихають священні пахощі та промовляють істини, які знаходять у них. «Пізнай себе», — вирізьблено над їхніми дверима. Але я була чужинкою сама собі, обернута в камінь із причини, якої сама ніколи не знала.

Одного разу Дедал розповів мені історію про критських вельмож, які зазвичай наймали його, щоб розбудовувати свої будинки. Він приходив зі своїми інструментами, валив стіни, виважував підлоги. Але щоразу, коли він знаходив унизу проблему, яку належало виправити, вони супилися. «Цього не було в угоді!»

«Звісно, ні, — говорив він, — ця річ схована глибоко в підвалинах, але ж погляньте, ось вона, ясна як день. Бачите надтріснуту балку? Бачите жуків, що роз’їдають підлогу? Бачите, як камінь осів у багні?»

Але вельможі тільки сердилися ще більше: «Там усе було гаразд, доки ти не розрив це! Ми платити не будемо! Засип і замаж штукатуркою. Воно стояло досі й простоїть ще довше».

Тож він прикривав ту ваду, і наступного року дім обвалювався. Тоді вони часто приходили до нього, вимагаючи повернути гроші.

— Я говорив їм, — казав він мені. — Я говорив їм і говорив. Коли в стінах гниль, рятунок лише один.

Пурпуровий синець на моєму горлі позеленів на краях. Я натиснула на нього й відчула кинджальний біль.

Знести, подумала я. Знести й збудувати нове.

Вони приходили не знаю чому. Якийсь заколот проти парок, зміна в торговельних і морських шляхах. Дух, що розпливався в повітрі: «Отут німфи, і вони живуть самі». Кораблі припливали в мою гавань, наче їх тягла невидима линва. Чоловіки брьохалися на берег і роззиралися, задоволені. Свіжа вода, дичина, риба, плоди. «І мені здалося, що я бачив домашній дим над деревами. І чи це справді хтось співає?»

Я могла наслати марево на острів, щоб відігнати їх. Я мала силу це зробити. Оповити свої ласкаві береги о`бразами величних брил та чорториїв, визубрених непролазних стрімчаків. Вони попливли б далі, і я ніколи б не побачила ані їх, ані інших.

Ні, подумалося мені, уже надто пізно. Жереб кинуто. Нехай вони побачать, хто я така. Нехай дізнаються, що світ не такий, як вони думають.

Вони здиралися нагору стежками. Ступали каменями моєї садової доріжки. У всіх них була та сама відчайдушна історія: вони загубилися, утомилися, у них скінчилася їжа. Вони будуть дуже вдячні за мою допомогу.

Кілька з них — так мало, що я перелічила б на пальцях, — змогли собі піти. Вони не жадали поживитися мною. То були богобоязні люди, справді заблудлі, і я годувала їх, а коли між них виявлявся якийсь вродливець, то лягала з ним у ліжко. То не було бажання, навіть не найменші його вискрібки. То була своєрідна лють, ніж, який я приставляла сама до себе. Я робила це, доводячи, що моя шкіра — досі моя. І чи відповідь була така, яку хотіла почути?

— Ідіть собі, — казала я їм.

Вони клякли переді мною на жовтому піску.

— Богине, — казали вони, — ти хоч скажи нам своє ім’я, щоб ми послали тобі наші вдячні молитви.

Я не хотіла їхніх молитов, як не хотіла чути своє ім’я в них на устах. Я хотіла, щоб вони пішли. Я хотіла шкребти себе в морі, доки навколо виступить кров.

Я хотіла, щоб прибула ще одна ватага, хотіла бачити, як репає тіло.

У них завжди був проводир. Він не обов’язково найбільший, він не повинен бути капітаном, але саме в нього вони питали поради у своїй жорстокості. Він мав льодяний погляд і був як напнута тятива. Як змія, сказали б поети, але тоді я вже краще знала змій. Знайдіть мені справжнього гада, який укусить мене, коли тривожу його, а не доти.

Я не відсилала більше своїх тварин, коли приходили люди. Дозволяла їм вилежуватися, де вони хотіли — серед саду, під моїми столами. Мені подобалося бачити, як люди ходять між ними, дрижачи від їхніх зубів і неприродної покірливості. Я й не вдавала, що смертна. Показувала на кожному кроці свої світні жовті очі. Усе це не мало значення. Я була сама й жінка — лише це мало якесь значення.

Я розкладала перед ними свою гостину, м’ясива й сири, овочі й рибу. Також ставила свою найбільшу бронзову миску, по самі вінця наповнену вином. Вони хлебтали й жували, хапали мокрі шматки баранини й пропихали їх у горло. Вони наливали й наливали знову, промочуючи губи, заливаючи червінню стіл. Частинки ячменю й трав прилипали їм до губ.

— Чаша порожня, — говорили вони мені. — Наповни її. І цього разу більше меду, старе має гіркий смак.

— Звичайно, — казала я.

Вони тамували голод. Починали роззиратися. Я бачила, як вони оглядають мармурову підлогу, тарілки, гарне ткання мого одягу. Вони криво посміхалися. Якщо я сміла показати їм таке, то уявіть собі, що ховаю в коморах.

— Господине, — говорив проводир, — не кажи мені, що така краса, як ти, живе сама.

— О так, — відповідала. — Сама-самісінька.

Він усміхався. Він не міг стриматися. У ньому ніколи не було страху. Але чому він мав би бути? Він устиг уже помітити, що біля дверей не висить чоловічий плащ, мисливський лук чи пастуший костур. Не було й сліду батька, братів чи синів, не було помсти, що могла наздогнати згодом. Якби я була потрібна комусь, то не жила б тепер сама.

— Мені прикро це чути, — говорив він.

Лава скрипіла, коли він уставав. Чоловіки дивилися блискучими очима. Вони хотіли бачити, як я заціпенію, здригнуся, благатиму ласки. То був мій улюблений момент — коли вони хмурилися, намагаючись збагнути, чому я не боюся. Я відчувала, як мої трави в їхньому тілі чекали моменту. Смакувала їхнє сум’яття, перші проблиски страху. Тоді бриніла струна.

Спини чоловіків згиналися, вони опускалися на руки й коліна, а їхні обличчя розпухали, як у потопельників. Вони починали тіпатися, перевертаючи лавки, розхлюпуючи вино по підлозі. Їхні крики переростали у виск. Я знала, що це болить.

Проводиря я притримувала наостанок, щоб він міг дивитися на все. Він скулювався, притискаючись до стіни: «Прошу. Пощади, пощади, пощади мене».

— Ні, — говорила я. — О ні.

Коли наставав кінець, їх лишалося загнати в загороду. Я підносила свій костур з ясеневого дерева, і вони бігли. Ворота зачинялися за ними, і вони притискалися спинами до стовпів — їхні свинячі очі були ще вологі від останніх людських сліз.

Мої німфи не казали й слова, хоч мала підозру, що вони дивилися іноді через прозір у дверях.

— Господине Цирцеє, ще один корабель. Чи вертатися нам до кімнати?

— Будь ласка. І витягніть вино, перш ніж підете.

Я бралася то за одну справу, то за другу — ткала, працювала, годувала своїх свиней, переходила з берега на берег. Ходила, випрямивши спину, наче велика переповнена чаша лежала в моїх руках. Темна рідина колихалася, коли я йшла, під самим краєм, але ніколи не перетікала. Тільки тоді, коли спинялася, коли лягала, я відчувала насправді, як тече кров.

Нас називали німфами й нареченими, але не такими насправді нас бачив світ. Ми були нескінченною гостиною, розкладеною на столі, яка тішила око й завжди сама відновлювалася. І ніяк не могла втекти.

Огорожа моєї свинарні потріскалася від віку й вжитку. Час від часу дерево вигиналося, і свиня тікала. Найчастіше вона кидалася зі скель. Морські птахи були вельми вдячні; здавалося, вони прилітають мало не з пів світу, щоб посмакувати масними кістками. Я стояла, дивлячись, як вони відривають тлущ і жили. Смужка свинячої шкіри звисала з дзьоба, як хробак. Якби то була людина, подумала я, то мала б жаль. Але то не була людина.

Коли я проминала загороду, його друзі благально дивилися на мене. Вони стогнали, кувікали й прикладали рила до землі: «Вибач, нам так жаль».

— Жаль, що вас упіймали, — казала я. — Жаль, що вважали мене слабкою, а я не слабка.

На ліжку леви поклали підборіддя на мій живіт. Я відігнала їх, встала й знову пішла.

***

Він спитав мене якось, чому свині. Ми сиділи перед моїм вогнищем у своїх звичних кріслах. Йому подобалося те, що вкрите накидкою з волової шкури, зі срібними вставками в різьбленні. Подеколи він розсіяно потирав великим пальцем завитки.

— А чому б і ні? — запитала я.

Він ледь-ледь усміхнувся.

— Це не жарт. Я справді хочу знати.

Я знала, що це не жарт. Він не був побожним чоловіком, однак шукання сенсів прихованих, потаємних було для нього святою річчю.

У мені були заховані відповіді. Я відчувала їх, розрослі, засілі глибоко, як торішні бульби. Їхнє коріння спліталося в ті моменти, коли я стояла, прихилена до стіни; коли мої леви йшли, чари змовкали в моєму серці й свині верещали на подвір’ї.

Зачаклувавши чергову ватагу, я дивилася, як вони рохкають і кувікають у свинарні, перечіпляючись одне через одного, одурівши від жаху. Вони страх як ненавиділи її, цю нову тлусту плоть, свої тонкі розщеплені ратиці, розпухлі животи, що волочилися по земному бруду. То були приниження, наруга. Їм страх як бракувало рук, причандалів, яких уживають люди, щоб упокорювати світ.

«Ну ж бо, — говорила я їм, — це не так уже й погано. Учіться цінувати переваги свиней. Забрьохані й прудкі, вони вислизають із рук. Коротконогі — міцно стоять на землі. Вони не собаки, їм не потрібна любов. Вони можуть множитися будь-де, на всьому — на з’їдинах і смітті. Вони здаються бездумними й дурними, і це заколисує ворогів, але насправді вони розумні. Вони пам’ятають твоє обличчя».

Вони ніколи не слухали. Правду кажучи, із чоловіків виходять погані свині.

У кріслі перед вогнищем я підняла чашу.

— Іноді, — сказала я йому, — потрібно вдовольнитися незнанням.

Йому не сподобалася відповідь, але такий уже був його норов: у певному розумінні вона подобалася йому найбільше. Я бачила, як він, наче перли зі скойки, може витягувати правду з людей, як простромлює груди поглядом і вчасно сказаним словом. Мало тих у світі, хто ще не скорився перед ним. І те, що я належала саме до них, йому подобалося в мені найбільше.

Але я трохи випередила події.

— Корабель, — сказали німфи. — Дуже пошарпаний, з очима на обшитті.

Це привернуло мою увагу. Прості пірати не мали золота, яке могли марнувати на фарбу. Але я не пішла дивитися. Передчуття було частиною насолоди. Той момент, коли чувся стукіт і я вставала з-над своїх трав, відчиняла двері. Побожних людей уже не було, не було дуже тривалий час. Чари так відточилися в моєму роті, як річковий камінь. Я додала жменю коренів до зілля, яке готувала. Серед них був молі, і рідина заблищала.

Минув полудень, а моряків ще не було. Німфи повідомили, що вони стали табором на березі, розпаливши вогнище. Ще день проминув, і лише на третій я нарешті почула стукіт. Їхній розмальований корабель — то найкраще, що в них було. Їхні обличчя поморщені, як у дідів. Їхні очі підпливли кров’ю й були як у мертвих. Вони здригнулися, побачивши моїх тварин.

— То що? — запитала. — Ви загубилися? Холодні, утомлені й засмучені?

Вони добре їли. А пили ще більше. На їхніх тілах де-не-де випинався тлущ, хоч і м’язи під ним були тверді, як дерево. Їхні шрами довгі, рівчакуваті й розгонисті. Їм випала вдала пора, а тоді вони зустріли того, кому не сподобалося їхнє злодійство. Вони грабіжники, у цьому я не сумнівалася. Їхні очі весь час невпинно перераховували мої скарби, і вони всміхалися, тому що бачили щедру здобич.

Я не чекала, доки хтось із них устане й рушить до мене. Підняла свій костур, промовила слово. Вони пішли, повискуючи, до своєї загороди, як і всі решта.

Німфи допомагали мені розставляти перевернуті лавки, стирати винні плями, коли одна з них визирнула з вікна.

— Господине, ще один на стежці.

Я й думала, що та ватага була надто мала як на один корабель. Кілька з них мусило зачекати на березі, і тепер одного з них прислали довідатися про своїх друзів. Німфи поставили нове вино й пощезали.

Я відчинила двері, коли чоловік постукав. Вечірнє сонце впало на нього, показавши руду охайну бороду, тонку сивину у волоссі. Він носив на поясі бронзового меча. Він не був такий високий, як декотрі, але сильний, я це бачила, і його суглоби мали міцний гарт.

— Пані, — сказав він, — моя ватага знайшла в тебе притулок. Чи я можу також?

Я наповнила свою усмішку всією батьковою осяйністю.

— Я вітаю тебе так само радо, як і твоїх друзів.

Я стежила за ним, наповнюючи чаші. Ще один злодій, подумала я. Але його очі лише пробігали моїми багатими оздобами. Натомість вони спинилися на стільці, що досі лежав перекинутий на підлозі. Він схилився й поставив його прямо.

— Дякую, — сказала я. — Мої коти. Завжди щось перевернуть.

— Авжеж, — кивнув він.

Я принесла йому їжі та вина й повела до свого вогнища. Він узяв кубок і сів у срібне крісло, на яке я показала. Я бачила, як він здригнувся, трішки нахиляючись, немов від скиміння недавніх ран. Зубчастий шрам пробігав по його м’язистій литці від п’яти до стегна, але він був давній і збляклий. Він зробив жест своїм кубком.

— Я ніколи не бачив такого верстата, — сказав він. — Це східний виріб?

Тисячі таких, як він, бували в цій кімнаті. Вони перелічували кожен дюйм золота й срібла, але ніхто не звертав уваги на верстат.

Я завагалася на коротку мить.

— Єгипетський.

— Ах. Вони роблять найкращі речі, так? Це досить хитро — використати другу балку замість ткацьких грузил. Вона набагато краще тягне утік донизу. Я хотів би зробити креслення. — Його голос був розкотистий, теплий, наче перекоти океанських хвиль. — Моя дружина буде в захваті. Ці грузила зводили її з розуму. Вона все повторювала, що хтось повинен винайти щось путяще. На жаль, я не мав на це часу. Одна з моїх численних подружніх невдач.

«Моя дружина». Ці слова вразили мене. Якщо хтось у всіх тих ватагах мав колись дружину, то вони не згадували її. Він усміхнувся, підвівши на мене свої темні очі. Недбало підніс кубок у руці, ніби от-от збираючись випити.

— Хоча насправді в ткацтві їй найбільше подобається те, що, коли вона працює, усі навколо думають, ніби вона не чує, що вони говорять. У такий спосіб вона збирає найкращі новини. Вона скаже тобі, хто виходить заміж, хто завагітнів і хто надумав зчиняти заколот.

— Здається, що ти маєш розумну дружину.

— Це справді так. Мені важко пояснити, чому вона вийшла за мене, але затим, що це на мою користь, я стараюся не привертати до цього її уваги.

Я здивувалася так, що мене розібрав сміх. Який чоловік говорив щось подібне? Жоден із тих, кого я зустрічала. Проте в ньому було дещо, що видавалося мало не знайомим.

— Де тепер твоя дружина? На кораблі?

— Удома, дякувати богам. Я не міг її взяти разом із такою нечесаною ватагою. Вона порядкує в домі краще, ніж мій управитель.

Я пильно придивилася до нього. Звичайні моряки не балакають про управителів і не почуваються як удома на інкрустованих кріслах. Він спирався на різьблену ручку, наче то його ліжко.

— Ти звеш свою ватагу нечесаною? — сказала я. — Вони здалися мені не такими, як усі.

— Ти дуже добра, якщо так кажеш, але чомусь я дуже часто боюся, щоб вони не поводилися, як звірі, — він зітхнув. — Це моя провина. Як їхній капітан, мав би взяти їх у тісніші руки. Але ми були на війні, і ти знаєш, як вона очорнює навіть найкращих людей. А їх, хоча я люблю їх вельми, годі назвати найкращими.

Він говорив довірливо, наче я розуміла. Проте знала про війну лише те, що чула з батькових розповідей про титанів. Я надпила вина.

— Війна завжди здавалася мені людським безглуздям. Хай там що люди здобудуть від неї, їм залишиться втішатися тим лише жменьку років, перш ніж вони помруть. А найпевніше вони погинуть ще до того.

— Так, але є ще слава. Я хотів би, щоб тебе почув наш полководець. Ти б врятувала нас від численних клопотів.

— І за що довелося битися?

— Зачекай, я пригадаю весь список. — Він загинав пальці. — Помста. Хіть. Зверхність. Жадоба. Що я ще забув? Ах, так, гординя та образа.

— Це як звичайний день богів, — сказала я.

Він засміявся й простяг руку.

— Це твій божественний привілей говорити так, моя пані. Я вдячний однак, що чимало з тих богів билося на нашому боці.

«Божественний привілей». То він таки знав, що я богиня. Але не виявляв пошанування. Я могла бути сусідкою, з якою він балакав, перегнувшись через огорожу, про врожай смокв.

— Боги б’ються серед смертних? Хто?

— Гера, Посейдон, Афродіта. Афіна, авжеж.

Я насупилася. Я геть нічого не чула про це. Але тоді не могла вже нічого чути. Гермес зник давно, моїм німфам були байдужі новини світу, а чоловіки, які сиділи за моїми столами, думали лише про свій апетит. Мої дні не сягали далі, ніж погляд моїх очей і кінчики моїх пальців.

— Не бійся, — сказав він, — я не обтяжу твоїх вух усією довгою розповіддю, але саме тому мої люди такі пошматовані. Ми десять років билися на берегах Трої й тепер відчайдушно жадаємо повернутися додому, до своїх вогнищ.

— Десять років? Ця Троя, либонь, справжня фортеця.

— О, вона була досить міцна, але війну скінчила наша слабкість, а не сила.

Це також здивувало мене. Не те, що то була правда, а що він визнавав це. У ній була якась зваба, у тій хибній огуді.

— Ти довго не був удома.

— І тепер іще довше. Ми відпливли з Трої два роки тому. Наша дорога назад виявилася дещо важчою, ніж я хотів би.

— То немає чого тривожитися за верстат, — сказала я. — Твоя дружина, певно, уже махнула на тебе рукою і вигадала ще кращий сама.

Вираз його обличчя залишався приємним, але я побачила якусь зміну в ньому.

— Імовірно, ти кажеш правду. А якщо вона ще й удвічі примножила наші землі, це мене не здивує.

— І де ці твої землі?

— Неподалік від Аргоса. Корови і ячмінь, сяке-таке.

— Мій батько теж тримає корів, — сказала я. — Він віддає перевагу білосніжній шкурі.

— Їх важко розводити як належить. Мабуть, він добряче пильнує їх.

— О так, — мовила я. — Він нічого більше й не знає.

Я оглядала його. Долоні широкі й мозолисті. Він показував кубком то в один бік, то в другий, ледь плюскаючи своїм вином, але жодного разу не розливши. І жодного разу не приклавши його до уст.

— Мені шкода, — сказала я, — що моє витримане вино тобі не до смаку.

Він глянув униз, немов здивувавшись, що його чаша досі в руці.

— Пробач. Я так тішився твоєю гостинністю, що геть-чисто забув. — Він постукав кісточками пальців по скронях. — Мої люди кажуть, що я міг би забути голову, якби вона була не на моїй шиї. То де, кажеш, вони пішли?

Мені хотілося засміятися. Я почувалася ледь сп’янілою, але старалася говорити так само врівноважено, як і він:

— Вони в задвірковому саду. Відпочивають собі в холодному затінку.

— Мушу зізнатися, це справжнє диво, — сказав він, — вони ніколи не бували зі мною такі тихі. Ти, певне, просто заворожила їх.

Я почула дзенькіт, як перед насланим закляттям. Його погляд був мовби відточене лезо. Усе це лише пролог. Ми стояли так, наче грали виставу.

— Ти не пив, — мовила я. — Це було мудро. Але я однаково чарівниця, а ти в моєму домі.

— Гадаю, ми могли б полагодити цю справу без сварки.

Він поставив кубок. Не витяг меча, але його рука не відривалася від руків’я.

— Зброя мене не лякає, як і вигляд моєї крові.

— Тоді ти сміливіша, ніж більшість богів. Якось я бачив, як Афродіта покинула свого сина помирати від ранки.

— Чарівниці не такі чутливі, — відповіла я.

Руків’я його меча було порубцьоване десятьма роками битв. Пошрамоване тіло напружилося й приготувалося. Його ноги були короткі, проте м’язисті. Я відчула, як пощипує мою шкіру. Він вродливий, подумала я.

— Скажи мені, — промовила я, — що це у твоїй торбині, яку ти тримаєш коло самого пояса?

— Трава, яку я знайшов.

— Чорне коріння, — сказала я. — Білі квіти.

— Авжеж.

— Смертні не можуть зірвати молі.

— Ні, — сказав він просто. — Не можуть.

— То хто це був? О, не зважай, я знаю. — Я пригадала всі ті випадки, коли Гермес дивився, як я збираю зілля, як він випитував мене про чари. — Якщо ти маєш молі, то чому не п’єш? Він мав би сказати, що тебе не торкнуться ніякі чари.

— Він сказав мені, — відповів він. — Але якась химерна розважливість стримує мене. І її нелегко перемогти. Повелитель обманців, хоч як я вдячний йому, не має слави того, на кого можна покластися. І я не здивуюся, якщо він жарту ради допоможе обернути мене на свиню.

— Ти завжди такий підозріливий?

— Що я можу сказати? — Він простяг до мене долоні. — Світ — потворне місце. Ми мусимо жити в ньому.

— Гадаю, ти Одіссей, — сказала я. — І кров того ж обманця тече у твоїх жилах.

Він не здригнувся, почувши це непоясненне знання. Він був звиклий до богів.

— А ти богиня Цирцея, дочка сонця.

Моє ім’я було в його устах. Воно пробудило в мені почуття гостре й тужливе. Він направду наче океанські хвилі, думала я. Досить підвести погляд — і берег зникне.

— Люди здебільшого мають мене не за ту, ким я є насправді.

— Люди, мені здається, здебільшого дурні. Зізнаюся, ти мало не змусила мене виказати свою таємницю. Твій батько — скотар?

Він усміхався, запрошуючи мене засміятися, наче ми двоє пустотливих дітей.

— Ти цар? Вельможа?

— Царевич.

— Тож, царевичу Одіссею, ми тепер у безвиході. Бо ти маєш молі, а я — твоїх людей. Я не завдам тобі лиха, але якщо ти нападеш на мене, то вони ніколи не стануть собою.

— Я цього також боюся, — сказав він. — І, звісно ж, твій батько Геліос запеклий у своїй помсті. Я не хотів би відчути на собі його гнів.

Геліос ніколи не захистив би мене, але я не сказала про це Одіссею.

— Ти повинен розуміти, що твої люди могли обдерти мене, пограбувати.

— Мені дуже шкода. Вони дурні й молоді, і я був занадто поблажливий до них.

Він уже вкотре перепрошував. Я спинила на ньому погляд, неначе вбираючи його очима. Він чимось нагадував мені Дедала — врівноваженістю й дотепністю. Але за спокоєм Одіссея відчувалося збурення, якого в Дедала ніколи не було. Я хотіла викрити його.

— Можливо, ми могли б знайти інший спосіб.

Його рука досі лежала на руків’ї, але він говорив так, наче ми вирішували, що з’їсти на обід.

— Що ти пропонуєш?

— Ти знаєш, — сказала я, — про що було Гермесове пророцтво.

— О? І що в ньому?

— Що доля приведе тебе в мої палати.

— І?

— Це все.

Він насупив брови.

— Це, певно, найдурніше пророцтво, яке я колись чув.

Я засміялася. Почувалася соколицею, яка сидить на скелі. Мої кігті досі трималися за камінь, але розум був уже в повітрі.

— Пропоную перемир’я, — сказала я. — Своєрідну пробу.

— Яку пробу? — Він ледь нахилився вперед.

То був порух, який я вивчу добре. Навіть він не міг приховати всього. Хоч який буде виклик, він був готовий його приймати. Його шкіра пахла працею і морем. Він знав десять років усіляких історій. Я почувалася захопленою і голодною, як ведмідь навесні.

— Чула, — сказала я, — що багато хто знаходить довіру в коханні.

Це здивувало його, і — о так — мені сподобався отой проблиск в очах, перш ніж він приховав його.

— Моя пані, я скажу «ні». Це така честь. Але гадаю, що тільки дурень мовив би «так». Я смертний. Тієї миті, коли я зніму молі, щоб лягти у твоє ліжко, ти зможеш наслати своє закляття. — Він замовк. — Якщо, звичайно, ти не складеш присяги, що нічого не скоїш мені, на ріці мертвих.

Клятви на ріці Стікс дотримав би й сам Зевс.

— Ти обачний, — сказала я.

— Гадаю, це в нас спільне.

«Ні», — подумала. Я не обачна. Я зайдиголова, відчайдуха. Він мав ще один ніж, я відчувала це. Інший, але все ж ніж. Але мені було однаково. Я подумала: мені байдуже те лезо. Бувають речі, за які варто пролити кров.

— Я складу присягу, — сказала я.

Роздiл шiстнадцятий

Згодом, коли минуть роки, я почую пісню, яку складуть про нашу зустріч. Хлопець, який співав її, співав невміло, фальшивлячи одну ноту за другою, однак за його бубонінням проглядала солодка музика віршів. Я не здивувалася з того, як зображено мене: горда чарівниця, яка впала перед мечем героя і благає про милосердя.

Приниження жінок — це, мабуть, найулюбленіша розвага поетів. Наче всяка історія потребувала того, щоб ми плазували й плакали.

Ми лежали разом у моєму широкому золотому ліжку. Я хотіла бачити його, розімлілого від утіхи, пристрасного й нагого. Він ніколи не роздягався донага, але все решту я бачила. Між нами таки запанувала довіра.

— Насправді я не зовсім з Аргоса, — зізнався він. Мерехтливі поблиски вогню кидали довгі тіні на нашу постіль. — Мій острів — Ітака. Він надто кам’янистий для корів. Ми вирощуємо кіз та оливки.

— А війна? Також вигадка?

— Війна була справжня.

Він ніяк не міг заспокоїтися. Здавалося, він щомиті готувався відбити удар списа, причаєного між тіней. Але втома вже проступала в ньому, наче скелі після відпливу. За законом гостинності я не могла розпитувати його, доки він не поїсть і не відпочине, але ті звичаї були вже нам байдужі.

— Ти сказав, що твоя подорож була важка.

— Я відплив із Трої дванадцятьма кораблями. — Його обличчя в жовтому світлі було як старий щит, пошарпане й зборознене. — А тепер залишилися тільки ми.

Я була ошелешена — супроти своєї волі. Одинадцять кораблів — це понад п’ятсот загиблих.

— Яка люта пригода трапилася з вами?

Він переказав історію, як рецепт якогось м’ясива. Бурі переслідували їх мало не в усьому світі. Краї, переповнені канібалами й мстивими дикунами, сибаритами, які знаджували їхню волю. Вони потрапили в засідку до циклопа Поліфема, дикого одноокого велетня, сина Посейдона. Той з’їв кількох людей і висмоктав їхні кістки. Одіссей мусив осліпити його, щоб утекти, і тепер Посейдон полював на них у морі, шукаючи помсти.

Не дивно, що він кульгав і посивів: «Це чоловік, який дивився у вічі страховиськам».

— І тепер ще й Афіна, яка завжди показувала нам шлях, покинула мене.

Я зі здивуванням почула її ім’я. Хитромудра донька Зевса понад усе шанувала кмітливість і вигадливість. Він належав саме до тих людей, яких вона цінувала.

— Що так образило її?

Я не мала певності, що він відповість, але, глибоко вдихнувши, Одіссей мовив:

— Війна плодить чимало гріхів, і я не останній, хто чинив їх. Коли ж просив у неї пробачення, вона завжди пробачала. Але тоді ми розграбували місто. Поруйнували храми, пролили кров на вівтарях.

То було найбільше блюзнірство — кривавиця на святинях богів.

— Я чинив це разом з усіма, та коли інші залишилися, щоб піднести свої молитви, то покинув їх. Я був… нетерплячий.

— Ти бився десять років, — говорила я. — Це можна зрозуміти.

— Ти добра, але, гадаю, ми обоє знаємо, що це не так. Скоро я зійшов на палубу, хвилі навколо мене здійняли свої гнівливі голови. Небо стемніло, наче залізо. Я пробував розвернути судна, але було вже запізно. Буря погнала нас далеко від Трої. — Він потер кісточки на пальцях, наче вони боліли. — Тепер, коли розмовляю з нею, вона не відповідає.

Катастрофа за катастрофою. Але він однаково зайшов у дім чарівниці, хоч яким був утомленим і змордованим горем. Він сидів біля мого вогнища, не видаючи нічого, заворожливий та усміхнений. Яка рішучість мала знадобитися, яка невсипуща воля. Але сили людські не безмежні. Виснаження обволокло його обличчя. Його голос схрип. Ножем я назвала його, але тепер побачила, що він розкремсаний аж до кісток. Болісне співчуття прокинулося в моїх грудях. Коли я взяла його до ліжка, то було своєрідне зухвальство, але почуття, яке бриніло в мені тепер, було далеко давнішим. Він лежить переді мною, оголивши тіло. Це тіло зранене, але я можу вигоїти його.

Я замислилася. Коли прийшла перша ватага, то знемагала з відчаю й ладна була махати хвостиком перед усіма, хто всміхався до мене. Тепер же я була лютою чарівницею, яка доводила свою силу, заповнюючи свинарню за свинарнею. Це нагадало мені про ті старі проби, якими колись розважав мене Гермес. Я хотіла бути збираним молоком і гарпією? Безмізкою чайкою чи підступним монстром?

І то досі міг бути мій єдиний вибір.

Я взяла його за руки й піднесла їх.

— Одіссею, сину Лаерта, ти був у скруті. Ти висох, як зимове листя. Але тут ти знайшов привітну гавань.

Полегша в його очах зігріла мою шкіру. Я провела Одіссея у свої палати й наказала німфам подбати про його вигоди: наповнити срібну ванну й омити його спітнілі кінцівки, а тоді принести свіжий одяг. Згодом він стояв, осяйний і чистий, перед столами, які вгиналися від їжі. Але не ворухнувся, щоб сісти на своє місце.

— Пробач мені, — сказав він, не відриваючи від мене очей. — Я не можу їсти.

Я знала, чого він хоче. Він не гарячкував і не просив, а лише чекав на моє рішення. Здавалося, повітря навколо мене личковане золотом.

— Ходімо, — сказала я.

Я пішла через покій до свинарні. Її ворота розчинилися навстіж від мого доторку. Свині закувікали від жаху, але згодом заспокоїлися, побачивши Одіссея позаду мене. Я змастила кожне рило водою і мовила закляття. Їхня щетина повідпадала, і вони підвелися на ноги по-людському. Побігли, плачучи й простягаючи до нього руки. Він також плакав, не голосно, але рясними слізьми, і його борода стала мокра й темна. Вони були як батько і його заблудлі сини. Скільки було їм літ, коли відпливли до Трої? Ще юнаками, майже всі. Я стояла трохи віддалік, наче пастушка, яка доглядає стадо.

— Вітаю, — мовила я, коли вповільнилися їхні сльози. — Витягайте свого корабля на берег і ведіть своїх приятелів. Вітаю вас усіх.

Вони добре їли тієї ночі, сміючись, п’ючи за здоров’я один одного. Вони здавалися молодшими, народженими вдруге від пережитого. Утома Одіссея також зникла. Я дивилася на нього з-за свого верстата, бажаючи побачити його зі ще одного боку: як полководця зі своїми вояками. Він був такий же добрий у цьому, як і в усьому іншому: тішився з їхніх вихваток, лагідно докоряв, хотів збадьорити своїм спокоєм. Вони тяглися до нього, як бджоли — до вулика.

Коли тарілки спорожніли й чоловіки посхилялися на лавах, я дала їм ковдри й наказала лягати там, де їм зручно. Кілька простяглося в порожніх кімнатах, але більшість пішла надвір спати під літніми зорями.

Тільки Одіссей залишився. Я повела його до срібного стільця над вогнищем і налила вина. Його обличчя було ласкаве, і він знову нахилився вперед, немовби чекаючи, що я могла б запропонувати.

— Той верстат, який припав тобі до вподоби, — сказала я. — Це виріб майстра Дедала. Ти знаєш це ім’я?

Я з радістю побачила щире здивування й втіху.

— Он воно звідки таке диво. Чи міг би я?

Я нахилила голову, і він негайно пішов до нього. Пробіг рукою по його брусах, від основи до самої гори. Той його дотик був трепетний, як у жерця біля жертовника.

— Як він тобі дістався?

— Дарунок.

У його очах спалахнули здогад, ясна допитливість, але він не розпитував далі.

— Коли був малим хлопцем і всі бавилися в Геракла, перемагаючи страховиськ, я натомість мріяв стати Дедалом. Мені здавалося, що це більший дар — дивитися на сире дерево й залізо й уявляти собі дива. Але я засмутився, виявивши, що не маю до цього хисту. Я завжди чомусь різав собі пальці.

Я згадала собі білі шрами на Дедалових руках. Але стрималася.

Його рука лягла на бічний брус, наче на голову любого пса.

— Чи міг би я подивитися, як ти ним тчеш?

Я не звикла працювати, коли хтось так близько. Пряжа, здавалося, згрубіла й стала плутатися між моїх пальців. Його очі стежили за кожним моїм рухом. Він розпитував мене, як працює те й те і чим він різниться від інших верстатів. Я відповіла йому так добре, як лише могла, хоча все-таки мусила зізнатися, що не маю із чим порівнювати.

— Це єдиний верстат, за яким я працювала.

— Уявляю собі таке щастя. Це як пити ціле життя лиш вино, а не воду. Це наче мати Ахіллеса на побігеньках.

Я не знала цього імені.

Він промовляв голосом розкотистим, як у співця: Ахіллес, царевич Фтії, найпрудкіший з усіх греків, найкращий з ахейських воїнів під Троєю. Прекрасний, осяйний, народжений від страшної нереїди Фетіди, зграбної і смертоносної, як саме море. Троянці падали перед ним, як трава під серпом, і сам могутній царевич Гектор погинув від його гострого списа.

— Тобі він не до вподоби, — сказала я.

Якесь внутрішнє зачудування відбилося на його обличчі.

— Я цінував його саме за те, яким він є. Проте був він жахливим войовником, хоч скількох воїнів міг покласти. Мав не дуже добрі уявлення щодо вірності й честі. Щодня ми з неабиякими труднощами впрягали його в наш плуг. Опісля загинуло те найкраще, що в нього було, і тримати його в шорах стало ще важче. Але, як я сказав, його мати була богинею, і пророцтва обплутали його, як океанські водорості. Він протистояв таким речам, які я навряд чи колись зрозумію.

То не була брехня, але й не правда також. Він назвав Афіну своєю покровителькою. Він ходив із тими, хто міг розплющити світ, як яйце.

— А що було в нього найкраще?

— Його коханець Патрокл. Йому я не подобався, та це й не дивина для тих, хто так само добрий, як він. Ахіллес втратив розум, коли Патрокл помер; у всякому разі, мало його не втратив.

Тоді я вже відвернулася від верстата. Я хотіла бачити його обличчя, коли він говорив. Крізь вікна було видно, як мало-помалу сіріє небо. Вовчиця позіхнула, поклавши морду на лапи. Нарешті я побачила, як він вагається.

— Пані Цирцеє, — сказав він, — золота чарівнице з Ееї. Ти змилосердилася над нами, коли ми були в нужді. Наш корабель розбитий на друзки. Мої люди виснажені до краю. Я соромлюся просити більшого, але мушу. Я маю величезну надію, що ми залишимося на місяць. Чи це не задовго?

Радість спалахнула в мені, як той мед у горлі. Але обличчя моє залишилося незворушним.

— Не думаю, що місяць — це аж так довго.

***

Він день у день трудився на кораблі. Вечорами ми сиділи перед вогнищем, поки всі вечеряли, а ввечері він приходив до мого ліжка. Його плечі були грубі, вигартувані в години звитяг. Я пробігала руками по його зубцюватих шрамах. Ми мали великі втіхи, але насправді найбільша втіха приходила згодом, коли лежали разом у темряві і він розповідав мені історії про Трою, спис за списом розстилаючи перед моїми очима події війни. Гордий Агамемнон, головний полководець, ламкий, як незагартоване залізо. Менелай, його брат, з якого й почалася ця війна, коли викрали його дружину Єлену. Відважний пустоголовий Аякс, збитий міцно, як гірський схил. Діомед, безжальна права рука Одіссея. І троянці: прегарний Паріс, сміхотливий крадій серця Єлени. Його батько, білобородий Пріам, цар Трої, якого боги так любили за лагідність. Гекуба, його цариця з духом воїна, чиє лоно зродило стільки шляхетних плодів. Гектор, її найстарший, шляхетний спадкоємець і підпора того обведеного високими мурами міста.

І Одіссей, подумала я. Як спіраль черепашки. Новий завиток — і він зникає з очей.

Я тепер розуміла, що казав він, говорячи про слабкість свого війська. Не вони похитнулися, а дисципліна. Ще не було походу гордовитіших людей, дражливіших і непохитніших, твердо переконаних, що війна не відбудеться без них.

— Ти знаєш, хто насправді перемагає у війнах? — запитав він мене одного вечора.

Ми лежали на килимах у ногах мого ліжка. Хвиля за хвилею до нього верталася життєва сила. Його очі були ясні, променисті, як блискавка. Коли ми говорили, він був водночас законником, співцем і дурисвітом, який доводив свою правоту, розважав, відсував заслону, показуючи таємниці світу. І суть була не лише в його словах, хоча вони й були досить розумні. У ньому одне доповнювало друге: обличчя, жести, плавкі тони його голосу. Я сказала б, що він насилав на мене чари, але не знала чарів, що могли б дорівнятися до них. Той дар мав лише він.

— Звісно, полководці здобувають славу, і так само вони отримують золото. Але вони завжди кличуть у своє шатро й просять доповіді про те, що ти робиш, замість того щоб дати тобі змогу діяти. Пісні розказують про героїв. Без них обійтися годі. Коли Ахіллес надягає шолом і торує свою криваву путь через поле битви, серця звичайних людей надимаються в грудях. Вони думають про ті історії, які ще розкажуть, і жадають потрапити в них: «Я бився поряд з Ахіллесом. Я стояв щит до щита з Аяксом. Помах їхніх велетенських списів обдував мене вітром». Ті воїни, звісно, б’ються також, бо, хоча вони слабкі й хиткі, коли їх спрягти разом, приведуть тебе до звитяги. Але мусить бути рука, яка збере одне, друге й третє і зробить із них щось ціле. Розум, який вестиме до цілі, а не сахатиметься всього, що несе із собою війна.

— А то була твоя роль, — сказала я. — І це значить, що ти таки став як Дедал. Тільки працював не з деревом, а з людьми.

Він кинув на мене погляд. Як найчистіше нерозведене вино.

— Після того як загинув Ахіллес, Агамемнон назвав найкращих з-посеред греків. Інші люди билися хоробро, але здригалися однаково, бачачи справжню природу війни. Тільки я мав твердість робити що треба.

Його посічені шрамами груди були голі. Я легенько постукала по них, наче перевіряючи, що там, усередині.

— Що саме?

— Обіцяти милосердя шпигунам, аби вони виказали те, що знають, а тоді їх убивати. Убивати людей, які бунтують. Умовляти героїв, коли ті хмуряться. За всяку ціну підносити дух. Коли великого героя Філоктета скалічила гнійна рана, люди, бачачи це, втрачали відвагу. Тому я покинув його на острові й запевнив, що він сам попросив мене про це. Аякс та Агамемнон билися б під замкненими брамами Трої до смерті, а я придумав хитрість із велетенським конем і вигадав історію, що переконала троянців завезти його між мури. Я присів у дерев’яному череві з найдобірнішими воями, і коли якийсь трусився від страху та напруги, то приставляв ножа до його горла. Коли троянці нарешті заснули, ми ввірвалися між них, як лиси між м’якоперих курчат.

То не були історії, які співали у дворі, не оповіді з великого золотого віку. Проте чомусь у його устах вони не видавалися ганебними, а справедливими й натхненними, мудрими й доцільними.

— То навіщо ти взагалі пішов на війну, знаючи, які насправді інші царі?

Він потер щоку.

— О, то через нерозумну присягу, яку дав. Я спробував ухилитися від неї. Моєму синові був рік, і я досі почувався новоодруженим. «Знайду собі іншу славу», — гадав, і коли люди Агамемнона прийшли по мене, то я вдав, що з’їхав із глузду. Вийшов надвір голий і став орати зимове поле. Він поклав мого малого сина під лезо плуга. Я, певна річ, зупинився, і мене забрали з усіма.

Гіркий парадокс, подумала я: щоб зберегти сина, він мусив його втратити.

— Ти, напевне, розсердився.

Він підніс руки вгору й безсило опустив їх.

— Світ несправедливий. Поглянь, що сталося з отим радником Агамемнона. Паламедом. Він був добрим воїном, але впав у яму на нічній варті. Хтось поставив гострі палі внизу. Жахлива втрата.

Його очі заблищали. Якби добрий Патрокл був там, то міг би сказати: «Пане, ви не справжній герой, не Геракл, не Ясон. Нащо здалися вам ті правдиві промови від щирого серця? Ви не чините шляхетних подвигів під ясним світлом сонця».

Але я зустрічала Ясона. І я знала, які діла, буває, вершать під світлом сонця. Я промовчала.

Минали дні, і ночі також. У моєму домі оселилося добрих чотири десятки людей, і вперше в житті сталося так, що я жила посеред смертних. Їхні крихкі тіла потребували пильної уваги, їжі й питва, сну й спочинку, умивання та очищення від шлаків. Якими ж терплячими вони повинні бути, думала я, — морочитися всіма тими речами година за годиною. П’ятого дня шило Одіссея висковзнуло йому з рук і прокололо пучку великого пальця. Я дала йому мазь і чарами спробувала відігнати заразу, але палець однаково гоївся аж пів місяця. Я дивилася, як біль пробігає його обличчям. Боліло раз, а потім ще раз і ще. І то було лиш одне з його нездужань, окрім затвердіння шиї, кислоти в шлунку й болю старих ран. Я пробігала руками по його ребристих шрамах, утишуючи біль, як лише могла. Я запропонувала йому змити ті шрами. Він похитав головою.

— Як я тоді впізнаю себе?

Але потай я лише тішилася. Вони личили йому. Він же витривалий Одіссей, і це ім’я пришите до його шкіри. Усякий, хто побачив би його, мав би привітатися й сказати: «Це чоловік, який бачив світ. Капітан, який може розповісти не одну історію».

У ті години я могла б розповісти йому свої історії. Про Скіллу й Главка, Еета, Мінотавра. Про мур, що стояв між мною й минулим. Підлогу в моїх покоях, мокру від крові, про місяць, що відбився в ній. Тіла, які я волокла одне по одному вниз пагорбом і спалила разом з їхнім кораблем. Про звук, з яким тіло репається й перероджується, і про те, що коли спинити той процес перетворення на півдорозі, то страховидна почвара помре.

Його обличчя буде уважним, а невсипущий розум досліджуватиме, зважуватиме й нотуватиме. Хоч як я вдавала, що можу приховувати свої думки так само добре, як і він, та знала, що це неправда. Він побачить мене наскрізь. Він вивідає всі мої немочі й докладе їх до своєї колекції разом з Ахіллесом та Аяксом. Він носитиме їх із собою так, як інші люди носять ножі.

Я подивилася на своє тіло, голе у відблисках вогню, і спробувала уявити, яким би воно було, коли б на ньому було написано його історію: зубцювата лінія на долоні, рука без пальців, тисяча надрізів від мого чарівницького ремесла, хрящуваті борозни від вогню батька, шкіра на обличчі, подібна до напівстопленої свічки. І то лише те, від чого лишився слід.

Не залишилося сліду від усіх тих вітань. Кого Еет називав «потворною німфою»? «Плямою на обличчі світу»?

Мій рівний живіт палахтів під моєю рукою, наче мед у промінні сонця. Я притягла його до себе. Я золота чарівниця, яка не має минулого взагалі.

***

Я стала потроху пізнавати тих людей, ті невірні серця, про які говорив він, ті діряві посудини. Політес мав кращі манери, ніж усі решта, Еврилох був упертий і насуплений. Тонколиций Елпенор сміявся, як криклива сова. Вони нагадали мені про моїх вовченят, коли їхні печалі зникали, щойно наповнювався шлунок. Коли я проходила повз, вони опускали очі, немовби переконуючись, що їхні руки такі, як раніше. Щодня вони грали в ігри. Влаштовували змагання на пагорбах і на березі. Вони завжди підбігали до Одіссея, важко дихаючи. Чи розсудить він їх на змаганнях із лука? З метання диска? Списа?

Подеколи він ходив з ними, усміхаючись, але іноді кричав або бив їх. Він не був такий покладливий та врівноважений, як удавав. Жити з ним було як стояти біля моря. Щодня інша барва, піна на хвилях підноситься то вище, то нижче, але завжди те саме непогамовне бажання, яке манить далеко за обрій. Коли на кораблі зламалося поруччя, він люто розтоптав його й покидав уламки в море. Наступного дня понуро пішов до лісу із сокирою, і коли Еврилох зголосився допомогти йому, лише вищирив зуби. Він міг бадьорити себе, ходити з обличчям, яке мусив напускати на себе щодня, щоб загнуздувати Ахіллеса, але це давалося йому нелегко, і опісля до нього приходили гнів та роздратування. Чоловіки зникали непомітно, і я бачила сум’яття на їхніх обличчях. Дедал сказав мені якось: «Навіть найкраще залізо кришиться, коли втомиться від ударів».

Я була масна, як олія, спокійна, як вода на безвітрі. Я випитувала його, просила в нього історії про далекі землі й людей. Він розповів мені про армії Мемнона, царя Ефіопії, сина Еос, та комонних амазонок із півмісяцями-щитами. Він чув, що в Єгипті деякі фараони були жінками, перебраними в чоловічу одіж. Він чув, що в Індії були мурахи завбільшки з лисиць, які викопували золото з-поміж дюн. І далеко на півночі жили люди, які не вірили, що ріка Океану обвиває землю, а що натомість то велетенська, звита в кільце змія завтовшки з добрячий корабель і завжди голодна. Вона ніяк не може спинитися, бо голод жене її далі й далі, і одного дня, поглинувши світ, пожере себе.

Але хоч в яку далеч він мандрував, та завжди повертався додому, до Ітаки. До своїх оливок та кіз, вірних слуг та пречудових гончаків, яких вигодовував із рук. До шляхетних батьків, старої няньки й першого полювання на вепра, від якого в нього залишився той довгий шрам, який я бачила на його нозі. Його син Телемах, далебі, уже зганяє отари з гір.

— Він буде добрий до них, як завжди був я. Усякий царевич повинен знати свій край, і годі знайти кращий спосіб пізнати його, ніж випасати кіз.

Він ніколи не казав: «А що, коли я вернуся додому, а там — саме попелище?». Але я бачила в ньому цю думку, що гризла його й ходила за ним, як тінь.

Уже настала осінь, світло стухало, і трава хрускотіла під ногами. Місяць майже минув. Ми лежали в ліжку.

— Гадаю, нам треба скоро відпливати або лишитися на зиму.

Вікно було відчинене; вітерець обдував нас. То була така його хитрість: викласти речення, як тарілку на стіл, і подивитися, що покладу на неї я. Але він здивував мене, договоривши:

— Я залишуся, якщо ти схочеш мене. Та тільки до весни. І відпливу, скоро стане море плавним. Затримуватися не буду.

Ті останні слова були сказані не до мене, а до когось другого, з ким він сперечався безмовно. Можливо, з його людьми чи дружиною, мені було байдуже. Я відвернула від нього обличчя, щоб він не бачив мого щастя.

— Я тебе хочу, — сказала я.

***

Щось змінилося в ньому відтоді, увільнивши від напруження, про яке доти я й гадки не мала. Наступного дня він пішов, насвистуючи, на берег зі своєю командою. Вони заволокли корабель у захищену печеру. Підперли його, закотили вітрило, склали всі снасті, щоб воно безпечно перебуло всі зимові шторми до весни. Коли-не-коли я помічала, як він дивиться на мене. Напруження пробігало по його обличчю, і він починав ставити мені ті свої дріб’язкові, несуттєві запитання. Про острів, про мого батька, верстат, моє минуле, чарівництво. Я вже добре впізнавала той його вигляд: такий самий, коли він зауважував краба з потрійною клешнею або дивувався з високих хвиль у східній затоці Ееї. Світ сотворений із таємниць, і я була лише однією загадкою з мільйонів. Я не відповідала йому, і, хоча він удавав розчарування, тепер почала розуміти, що це також тішило його у свій незвичайний спосіб. Коли двері не відчинилися на його стук, це само собою було щось нове й також своєрідна полегкість. Увесь світ звірявся йому. Він же звірявся мені.

Деякі історії Одіссей розповідав мені завидна. Інші — лише тоді, коли догоряв вогонь і його обличчя могли бачити хіба що тіні.

— То було після циклопів, — сказав він. — Нарешті нам трішки пощастило. Ми пристали до острова Вітрів. Ти його знаєш?

— Цар Еол, — відказала я. — Один із Зевсових пестунчиків, який трудиться без упину, пильнуючи вітрів, що женуть кораблі світом.

— Я догодив йому, і він прискорив нашу путь. Також Еол дав мені великий міх з усіма супротивними вітрами, щоб вони не тривожили нас. Дев’ять днів і дев’ять ночей ми стрілою неслися хвилями. Я не засинав навіть на годину, охороняючи той міх. Звісно ж, я сказав своїм людям, що в ньому, проте… — Він похитав головою. — Вони вирішили, що то скарб, яким не хочу ділитися. Ті трофеї, які вони забрали з Трої, давно втопилися у хвилях. Вони не хотіли вертатися додому з порожніми руками. А тоді, — він глибоко зітхнув, — ти здогадуєшся сама, що сталося.

Я здогадувалася. Його люди були невгамовніші, ніж будь-коли, — сп’янені сподіванкою на довге зимове безділля. Увечері вони полюбляли гратися, жбурляючи винний осад. Вони обирали собі якусь дошку за ціль, але мітили просто жахливо, бо на той час випивали вже не одну чашу. Стіл вкривався плямами, наче після різні, і вони просили моїх німф помити його. Коли я казала їм, щоб вони робили це самі, то лише перезиралися, і якби я була кимось іншим, то навіть не думали б мене слухати. Але вони досі пам’ятали про свої рила.

— Урешті, виснажений до краю, я заснув, — вів далі Одіссей. — Я не відчув, коли вони забрали міх із моїх рук. Мене пробудило завивання вітрів. Вони вирвалися з міха й погнали нас туди ж, звідки ми припливли. Аж до останньої ліги. Мої люди гадають, що я сумую за їхніми мертвими товаришами, і це справді так. Але іноді я ледве стримуюся, щоб не повбивати їх. У них є зморшки, але немає мудрості. Я взяв їх на війну, ще перш ніж вони встигли змужніти. Вони були неодружені, коли рушили в путь. Без дітей. Вони не пережили голодних років, коли потрібно до дна вишкрібати комори, і врожайних років також, щоб навчитися заощаджувати. Вони не бачили, як старіють їхні батьки, як підупадають вони на силі. Вони не бачили їхньої смерті. На жаль, я вкрав у них не лише юність, а й зрілість також.

Одіссей потер кісточки пальців. Він був лучником в юності, а зусилля, потрібні, щоб вкласти стрілу, натягнути тятиву й вистрелити, виснажують руки понад усе. Він залишив лук удома, коли пішов на війну, але біль був із ним. Сказав мені якось, що якби узяв лук, то був би найкращим лучником в обох військах.

— То чому ти його залишив?

Політика, пояснив він. Лук був зброєю Паріса. Паріса, вродливого викрадача жінок.

— Серед героїв його вважали боягузом. Жоден лучник ніколи не був би найкращим із греків, хоч який управний.

— Герої дурні, — сказала я.

Він засміявся.

— Згоден.

Одіссей заплющив очі. Мовчав так довго, що я подумала: він спить. Тоді сказав:

— Якби ти тільки бачила, як близько були ми від Ітаки. Я чув пахощі рибальських вогнищ на березі.

Я стала просити його про невеликі послуги. Чи не вбив би він козла на вечерю? Чи не наловив би трохи риби? Моя свинарня вже розсипається, то, може, він полагодив би кілька стовпців? То була велика втіха — бачити, як він заходить у двері з повними сітями, з повними кошиками овочів із моїх садів. Він прийшов до мене в сад, щоб підперти виноградні лози. Говорив, які дують вітри, як Елпенор заснув на даху й чи не варто нам заборонити це.

— От дурень, — сказав він. — Він ще скрутить собі шию.

— Я скажу йому, що дозволяю лише тоді, коли він тверезий.

Він пирхнув.

— Цього не буває ніколи.

Я знала, що дурна. Навіть якщо він залишиться від цієї весни до наступної, то не зможе бути щасливим, замкнутий на моїх вузьких берегах. І навіть якби я знайшла якийсь спосіб розважати його, то це тривало б лише до певної межі, бо він смертний і немолодий. «Дякуй, — сказала я собі. — З Дедалом у тебе не було такої зими».

Я не дякувала. Я довідалася про його улюблені страви й усміхалася, бачачи, з якою втіхою він смакує їх. Уночі ми сиділи біля вогнища разом й обговорювали події дня.

— Що ти думаєш, — спитала його я, — про великого дуба, який уразила блискавка? Як ти гадаєш, він гнилий усередині?

— Я подивлюся, — сказав він. — Якщо він гнилий, то зрубати його буде неважко. Я впораюся завтра до обіду.

Він зітнув дуба, а після того решту дня колов його в моїх кущах ожини.

— Вони занадто розрослися. Насправді тобі потрібно декілька кіз. Стадо із чотирьох голів зрівняє їх за місяць. І вони ніколи більше не виростуть.

— А звідки я візьму кіз?

Те слово, сказане між нами, Ітака, наче розвіяло чари.

— Не турбуйся, — сказала я. — Я оберну на кіз кілька овець, та й усе.

За вечерею мої німфи стали засиджуватися коло чоловіків, водити тих, хто припав їм до вподоби, до свого ліжка. Це мене також тішило. Моє хазяйство поєднувалося з його. Якось я сказала Дедалові, що не одружуся ніколи, тому що руки мої брудні і я надто люблю свою роботу. Але той чоловік сам мав брудні руки.

«Як ти гадаєш, Цирцеє, де він навчився так добре поратися?»

«Дружина», — завжди казав він, коли ми говорили про неї. «Моя дружина, моя дружина». Ті слова він ніс перед собою, як щит. Наче селюки, які ніколи не назвуть імені бога смерті, боячись, що він прийде й забере їхнє найдорожче — серце.

Пенелопа звали її. Поки він спав, я іноді промовляла ті склади в темряві. То був виклик або, можливо, доказ. Бачиш? Вона не прийде. Вона не має тих сил, у які ти віриш.

Я стримувала себе досить довго, але вона була тим струпом, який я мусила здерти. Я чекала, доки почую його дихання, — це означало, що він прокинувся вже так, що міг говорити.

— Яка вона?

Він розповів мені про її лагідні манери, як її ласкаві загади примушують чоловіків зриватися з місця швидше, ніж будь-який крик. Вона пречудово плаває. Її улюблена квітка — шафран, і перший його квіт у році вона носить у волоссі на щастя. Він хитрував, говорячи про неї так, наче вона в сусідній кімнаті і їх не розділяють дванадцять років та широкі-широкі моря.

Вона сестра в перших Єлени, сказав він. У тисячу разів мудріша й кмітливіша, хоча Єлена розумна у свій спосіб, але, певна річ, непостійна. Я тоді вже чула його історії про Єлену, царицю Спарти, смертну доньку Зевса, найпрекраснішу жінку у світі. Паріс, царевич Трої, викрав її потай у Менелая, її чоловіка, і так розпочалася війна.

— Вона згодилася втекти з Парісом чи він її змусив? — спитала я.

— Хтозна. Десять років ми стояли табором під її брамою, і, як я чув, вона жодного разу не спробувала втекти. Але тієї миті, коли Менелай узяв приступом місто, вона кинулася на нього гола, присягаючи, що гірко страждала й хоче лише одного — повернути собі чоловіка. У неї годі вивідати цілковиту правду. Вона в’ється кільцями, як змія, і завжди показує себе кращою.

«І ти також», — подумала я.

— Але моя дружина, — сказав він, — вона постійна. Постійна в усьому. Навіть мудрі люди іноді збиваються на манівці, але не вона. Вона — нерухома зірка, лук, що б’є просто в ціль.

Поки тривала мовчанка, він поринув у спогади.

— Коли вона каже щось, це ніколи не має якогось одного значення, якогось одного наміру, але вона однаково постійна. Вона знає себе.

Слова розтинали мене, як рівний відточений ніж. Я знала, що він кохає її, з тієї миті, коли заговорив про її ткання. Однак він залишався тут місяць за місяцем, і це мене заколисало. Тепер я бачила дедалі ясніше: усі ті ночі в моєму ліжку були лише його мудрістю мандрівця. Коли ти в Єгипті, то поклоняєшся Ісиді; коли в Анатолії, то заколюєш ягня Кібелі. І це не зрада Афіні, яка зараз у твоєму домі.

Але навіть міркуючи про це, я знала, що це не повна відповідь. Я пригадала всі ті години, які він перебув на війні, намагаючись догодити тонкій натурі царів, умовити насуплених царевичів примирити всякого гордого воїна з його товаришем. Але то подвиг, який можна прирівняти до впокорення Еетових вогнедишних биків, у якому він не мав жодної помочі, крім власних хитрощів. Але в нього вдома, на Ітаці, не буде таких гнівливих героїв, не буде нарад, нічних набігів, відчайдушних стратагем, які він повинен вигадати, щоб урятувати своїх людей від смерті. І як такий чоловік може повернутися додому, до свого рідного вогнища та оливних гаїв? Його домашня гармонія зі мною — своєрідне повторення, усвідомила я. Коли він сидів біля вогнища, коли трудився в моєму саду, то намагався пригадати, як це. Як заганяти сокиру в дерево, а не в тіло. Як він знову може припасувати себе до Пенелопи — так тісно, як прилягали дошки Дедала.

Він спав поруч зі мною. Час від часу його дихання змикалося глибоко в горлі. Тик.

Пасифая порадила б мені зварити приворотне зілля й приворожити його до себе. Еет сказав би, що я мушу відібрати в нього розум. Я уявила собі його порожнє обличчя, де не залишилося нічого, крім тих думок, які я вклала в нього. Він сидів би в мене на колінах, позираючи на мене своїми очима, закоханими, нестямними й порожніми.

Почалися зимові дощі, і весь острів пропах землею. Я любила ту пору року, холодні піски, білий квіт чемерника. Одіссей роздобрів і не здригався так часто, рухаючись. Його гнівливість здебільшого зійшла нанівець. Я пробувала знайти в цьому якусь втіху. Наче побачити добре доглянутий сад. Наче дивитися, як зводяться на ноги малі ягнята.

Чоловіки стояли неподалік будинку, зігріваючи себе питвом. Щоб розважити їх, Одіссей розповідав їм про геройства Ахіллеса, Аякса, Діомеда, і ті знов оживали в сутінковому повітрі, знов вершили славетні подвиги. Чоловіки були в нестямі, їхні обличчя кам’яніли від подиву.

— Пам’ятаєте, — трепетно шепотіли вони. — Ми ходили серед них. Ми стояли навпроти Гектора. Наші сини розповідатимуть про нас легенди.

Він усміхався, як поблажливий батько, але того вечора з них глузував:

— Але проти Гектора всі вони були як мухи. Усякий, хто мав хоч крихту розуму, тікав, тільки його й бачили.

— І ти також?

— Певна річ. Аякс ледве міг змагатися з ним, і тільки Ахіллес міг би здолати його. Я досить пристойний воїн, але знаю свої сили.

«Таки знає», — подумала я. Стільки інших заплющували очі, снуючи мрії про таку жадану силу. Але на його мапі було позначено кожну подробицю, щонайточніше місце, де лежать кожен камінець і пагорок. Він міряв свої дари до останнього скрупула.

— Я зустрів колись Гектора, — сказав він. — То було на самому початку війни. Коли ми вдавали ще, що можливий мир. Він сидів поруч із батьком Пріамом на хиткому стільчику, що був під ним наче трон. Він не блищав, як золото, не був вилощений і досконалий. Але він усюди був однаковий, наче брила мармуру, видобута цілою з каменярні. Його дружина Андромаха наливала вино. Згодом ми почули, що вона народила йому сина Астіанакта, Очільника Міста. Але Гектор називав його Скамандрієм — іменем річки, що тече біля Трої.

Щось було в його голосі.

— Що сталося з ним?

— Те саме, що й з усіма синами на війні: Ахіллес убив Гектора, і згодом, коли син Ахіллеса Пірр захопив палац, він узяв малого Астіанакта й розтовк йому голову. То була жахлива річ, як і все, що чинив Пірр. Але річ потрібна. Дитина виростала б із ножем у серці. Це найбільший обов’язок сина — відплатити за батька. Якби він жив, то зібрав би людей за собою і погнався за нами.

Від місяця за вікном залишився оскілок. Одіссей мовчав, поринувши в думки.

— Просто дивно, як утішає мене ця думка. Що, коли мене вб’ють, мій син переплине через моря. Він вистежить тих людей, які вб’ють мене. Стане перед ними й скаже: «Ти посмів пролити кров Одіссея. Тепер я проллю твою».

Усі в кімнаті змовкли. Було пізно, сови давно полетіли до своїх дерев.

— Який він? Твій син?

Він потер свій великий палець у тому місці, де вкололо шило.

— Ми назвали його Телемахом на честь моєї вправності з луком.

Той, хто воює здалеку, означає це.

— Але найсмішніше, що він прокричав цілий свій перший день, наче прожив його в самому серці битви. Жінки вдавалися до всіх хитрощів, які знали: колихали, ходили, пеленали руки, давали смоктати великого пальця, вмоченого у вино. Повитуха сказала, що ніколи не бачила такої пристрасті. Навіть моя стара няня закладала вуха. Моя жінка аж посивіла, боячись, що з ним щось сталося. «Дайте його мені», — сказав я. Підняв його перед собою і зазирнув у личко. «Мій милий сину, — сказав я, — ти не помилився, цей світ справді нестямне й страшне місце, і в ньому варто покричати. Але тепер ти в безпеці і всі ми мусимо спати. Ти подаруєш нам мить спокою?» І він угамувався. Просто стих у моїх руках. Після того важко було знайти лагіднішу дитину. Він завжди всміхався, сміявся до всіх, хто зупинявся, аби щось сказати до нього. Служниці вигадували всілякі приводи, щоб прийти й ущипнути його пухкенькі щічки. «Яким же царем стане він одного дня! — говорили вони. — Ласкавим, як західний вітер, ох!»

Він згадував далі. Як Телемах уперше вкусив хліб, промовив перше слово, як любив він кіз і ховався під стільцями, хихочучи, щоб його знайшли. Він міг більше розповісти про сина за рік, думала я, ніж мій батько за цілу вічність.

— Я знаю, що його мати не забуває нагадувати йому про мене, але в його віці я вже збирав мисливців на полювання. Я сам убив вепра. Лише сподіваюся, що зможу його ще чогось навчити, коли повернуся. Хочу щось залишити на ньому, якийсь свій слід.

Я сказала щось загальне й заспокійливе, мовляв, я цього певна. Ти залишиш слід. Усякий хлопець потребує батька, він чекатиме на тебе. Але знову й знову міркувала про нещадність смертного життя. Поки ми говорили, хвилини далі збігали. Солодке маля зникло. Його син дозрівав, виростав, мужнів. Одіссей втратив його вже на тринадцять років. І на скільки ще?

Мої думки часто верталися до того тихоокого спостережливого хлопця. Я дивувалася, чи знав він, чого сподівається від нього батько, чи відчував тягар отих сподівань. Я щодня уявляла, як він стоїть на скелі, молячись про корабель. Уявляла собі його втому, його лагідну печаль, коли він ішов щовечора спати, скручуючись на ліжку, як колись скручувався на батькових руках.

Я склала в темряві долоні. У мене не було тисячі хитрощів, і я не була нерухома зірка, але вперше за весь час відчула щось у тому просторі. Живий віддих, надію, що може ще розростися.

Роздiл сiмнадцятий

Дерева лише почали розпускати бруньки. Море ще пінилося, але невдовзі його хвилі заспокояться й настане весна — час, коли має відплисти Одіссей. Він помчить через море, обминаючи бурі й могутню Посейдонову руку, пильно вдивляючись туди, де його рідний дім.

Щоночі я лежала поруч із ним у місячному світлі. «Ще хоч би одну пору, — я уявляла собі, як кажу це до нього. — Хоча б до кінця літа, коли будуть найкращі вітри». Це здивувало б його. Я зловила б проблиск розчарування в його очах. Золотим чарівницям просити не личить. Замість мене просив його острів, повсюди промовляючи своєю велемовною красою. Каміння поступово губило свій льодяний холод, і на деревах бубнявів квіт. Ми їли перекуски на зеленій траві. Ходили прогрітим сонцем піском і купалися в ясній затоці. Я взяла його під тінь дерева, щоб пахощі напливали на нього, поки спав. Як килим, розкривала я перед ним чудеса Ееї і бачила, що його вже бере сумнів.

Його люди бачили це також. Тринадцять років жили вони поряд із ним, і, хоча його хитромудрі думки були здебільшого понад їхнє розуміння, вони відчули зміну, як гончаки відчувають дух свого господаря. Минали дні, і вони непокоїлися чимраз більше. «Ітака», — говорили вони вголос за всякої нагоди. Цариця Пенелопа, Телемах, Еврілох блукали моїми покоями, пропікаючи мене поглядами. Я бачила, як він шепочеться по кутках з іншими. Коли я проминала їх, вони замовкали, опускаючи очі. По одному й по двоє вони прокрадалися до Одіссея. Я чекала, доки відішле їх геть, але він лише дивився їм понад плечі — туди, де в імлі заходило сонце. Мала б залишити їх свиньми, гадала я.

«Брат смерті» — так називають поети сон. Для більшості людей ті темні години — це нагадування про безрух, який чекає їх наприкінці днів. Але Одіссеєва дрімота була, як його життя, бурхлива й неспокійна, обтяжена шепотами, від яких мої вовки нашорошували вуха. Я милувалася ним у перлово-сірому світлі світанку: як здригалося його обличчя, як у пориві напружувалися його плечі. Він підминав простирадла, наче суперників, яких мав кинути на землю в борецькому змагу. Він залишався зі мною цілий рік миру й однаково щовечора йшов на війну.

Віконниці стояли відчинені. Певно, уночі був дощ, спало мені на думку. Повітря, яке наплинуло на мене, здавалося перемитим і дуже прозорим. Кожен звук — пташині трелі, шелест листя, шумування хвиль — зависав у повітрі, як передзвін. Я одяглася й вийшла надвір, до всієї тієї розкоші. Його люди досі спали. Елпенор був на даху, загорнутий в одну з моїх найкращих ковдр. Вітер накочувався на мене, як звуки ліри, і мій віддих підспівував тому хору. Крапля роси впала з гілки. Вона розбилася об землю, задзвенівши, як дзвін.

Я відчула, що в мене сухо в роті.

Він вийшов з-під мого гайка лаврів. Кожна лінія його тіла була прекрасна, сповнена досконалої грації. У його темному розкошланому волоссі красувався вінець. З плеча звисав блискучий, срібний на кінцях лук, вирізаний з оливкового дерева.

— Цирцеє, — промовив Аполлон, і то був найпрекрасніший передзвін з усіх. Усі мелодії світу належали йому. Він підвів зграбну руку. — Мій брат застеріг мене щодо твого голосу. Гадаю, буде краще, якщо ти говоритимеш якомога менше.

У його словах не було злоби. Хоча, можливо, саме так і звучить злоба, прибрана в такі досконалі тони.

— Я не буду мовчати на моєму острові.

Він здригнувся.

— Гермес говорив, що ти важка. Я прийшов із пророцтвом для Одіссея.

Я відчула внутрішню напругу. Олімпійські загадки — це завжди палиця на два кінці.

— Він у покоях.

— Так, — сказав він, — я знаю.

Вітер ударив мені просто в обличчя. Я не мала часу скрикнути. Він проник у моє горло, пробивши собі дорогу до мого живота, немовби хтось проціджував через мене небо. Я затнулася, але його масивна сила лилася й лилася, здавивши мені горло, топлячи мене в невідомій силі. Аполлон дивився, втішаючись.

Просіка на моєму острові зникла. Одіссей стояв на березі, і навколо нього підносилися скелі. Удалині були кози й оливкові гаї. Я побачила широкий дім, його двір, викладений камінням, його стіни, що блищали прадавньою зброєю. Ітака.

Тоді Одіссей зійшов на другий берег. Темний пісок і небо, що ніколи не бачило світла мого батька. Удалині виднілися затінені тополі, і верби опустили листя в чорну воду. Не співали птахи, не поворушилася навіть тварина. Я вмить упізнала місце, хоча й ніколи не була там. Зяяла величезна печера, і в її пащі стояв старий чоловік із невидющими очима. Я почула подумки його ім’я: Тиресій.

Я кинулася на землю, на грядку у своєму саду. Розрила землю, витягла корені молі й напхала їх собі в рота разом із брунатною землею на них. Вітер умить стих, завмерши так само швидко, як і прилетів. У роті відчувала смак слизу й попелу. Я ледве звелася на ноги.

— Ти посмів... — сказала я. — Ти посмів познущатися з мене на моєму острові? У мені тече кров титанів. Це спричинить війну. Мій батько…

— Твій батько мені це порадив. У крові, що тече в моїх жилах, було пророцтво. Це для тебе велика честь, — сказав він. — Ти породила Аполлонове провидіння.

Його голос був схожий на піснеспів. На його вродливому обличчі промайнуло лише здивування. Я хотіла роздерти його своїми нігтями. Боги і їхні незбагненні правила. Завжди є причина стати перед ними навколішки.

— Я не скажу Одіссею.

— Це мене не тривожить, — сказав він. — Пророцтво доставлено.

Він пішов. Я притислася чолом до зморщеного стовбура оливи. Мої груди движіли. Я трусилася від гніву й приниження. Скільки разів ще доведеться мені вчитися? Кожна хвилина мого спокою — омана, тому що вона з волі богів. Хоч що я роблю, хай скільки живу, досить однієї їхньої примхи, щоб прийти сюди й чинити зі мною все, що їм заманеться.

Небо ще не було цілком синє. У покоях спав Одіссей. Я розбудила його й повела до світлиці. Я не сказала йому пророцтва. Дивилася, як він їсть, і вигострювала свою пристрасть так, наче то кінчик ножа. Я хотіла, щоб він зоставався гострим якомога довше, бо знала, що буде після того. У видінні він повернувся до Ітаки. Останні мої надії зникли.

Я виставила свої найкращі страви, наточила найстарішого вина. Але воно не смакувало. Одіссеєве обличчя було неуважливе. Увесь день він оглядався, щоб визирнути з вікна, чи ніхто не прийшов. Ми говорили ласкаво, але я відчувала, що він чекає, доки його люди наїдяться й полягають спати. Коли останній їхній голос стих уві сні, він став на коліна.

— Богине, — промовив він.

Він ніколи не звав мене так, і я зрозуміла. Зрозуміла насправді. Можливо, якесь божество прийшло до нього також. Можливо, він мріяв про Пенелопу. Наша ідилія скінчилася. Я опустила погляд на його волосся, змережане сивиною. Його плечі опустилися, очі припали до землі. Я відчула глухий гнів. Принаймні він міг би подивитися мені у вічі.

— Що сталося, смертний? — Мій голос був гучний.

Леви заворушилися.

— Я мушу вирушати, — сказав він. — Я лишався тут задовго. Моїм людям бракує терпіння.

— То їдь. Мій дім не в’язниця.

Він поглянув на мене.

— Я знаю, пані. Вдячний тобі безмірно.

Його очі були брунатні й теплі, як земля влітку. Його слова були прості. Вони не були вишукані, та це, безумовно, була також своєрідна вишуканість. Він завжди знав, як показати себе якнайкраще. І я помстилася йому, сказавши:

— Я маю тобі послання від богів.

— Послання. — На його обличчі була тривога.

— Ти дістанешся додому, кажуть вони. Але спершу вони наказують тобі говорити з пророком Тиресієм в оселі смерті.

Жодна людина, що була при своєму розумі, не могла почути такої речі, не впавши духом. Він заціпенів і зблід.

— Навіщо?

— Боги мають свої причини, якими ділитися не спішать.

— Чи колись настане тому всьому кінець?

Його голос був надламаний. Обличчя — як знову розкрита рана. Мій гнів зник. Він не мій ворог. Його дорога буде важка й без тої кривди, якої ми завдамо одне одному.

Я торкнулася його грудей там, де билося серце великого мореплавця.

— Ходімо, — сказала я. — Я не покину тебе.

Я повела його до своєї кімнати й переповіла йому знання, яке розросталося в мені весь день швидко й невпинно, наче піна в потоці.

— Вітри понесуть тебе повз краї та моря до краю живого світу. Там є берег, зарослий гаєм чорних тополь, і незворушні темні води, над якими схилилися верби. Вхід до підземного світу. Викопай яму, таку завбільшки, яку я покажу тобі. Наповни її кров’ю чорної вівці й барана та зроби всюди узливання. Голодні тіні зарояться навколо. Вони відчайдушно захочуть того паркого життя, стільки часу пробувши в темряві.

Він заплющив очі. Уявив собі, напевне, як виринають душі зі своїх сірих палат. Він упізнає деякі з них. Ахіллеса й Патрокла, Аякса, Гектора. Усіх троянців, яких він убив, і всіх греків також, і ту його пожерту команду, яка все ще волатиме про справедливість. Але не це буде найгірше. Там будуть ще й душі, яких він передбачити не міг: ті його рідні, які вмерли за його відсутності. Можливо, його батьки чи Телемах. Можливо, і сама Пенелопа.

— Ти мусиш стримати їх від крові, доки прийде Тиресій. Він нап’ється досхочу й дасть тобі свою мудрість. Тоді ти повернешся сюди на один лише день, бо я можу допомогти тобі ще чимось.

Він кивнув. Його повіки посіріли. Я торкнулася його щоки.

— Спи, — сказала я. — Сон тобі знадобиться.

Я розуміла. Він набирався духу, прикликаючи всю свою силу, щоб іще раз піти в бій. Ми лежали побіля одне одного, мовчазно чуваючи, поки минали довгі години ночі. Коли зазоріло, я допомогла йому вдягтися. Застебнула плащ на його плечах. Пов’язала пояс і дала меча. Коли ми відчинили передні двері, під ними побачили Елпенора, який розпростерся на плитняку. Він таки впав із даху. Ми подивилися на його посинілі губи, на потворний згин його шиї.

— Почалося. — У похмурому голосі Одіссея вчувався відчай.

Я знала, про що він казав. Парки знову впрягли його у своє ярмо.

— Я подбаю про нього. Тепер ти не маєш часу на похорон.

Ми занесли тіло на одне з моїх лож, загорнули його в простирадло.

Я принесла припаси на дорогу, а також овець, яких вимагав обряд. Корабель був готовий, люди спорядили його вже багато днів тому. Тепер вони завантажили його й зіштовхнули у хвилі. Море було бурливе й холодне, і в повітря здійнялася водяна курява. Їм доведеться змагатися за кожну лігу, і до ночі на їхніх плечах повискакують мозолі. Я могла б дати мазь від тієї немочі, спало мені на думку. Але було вже пізно.

Я дивилася, як корабель важко запливає за обрій, а тоді повернулася й стягла простирадло з тіла Елпенора. Доти я бачила лише трупи, які лежали спотворені на моїй підлозі, трупи, у яких годі було впізнати людей. Я доторкнулася до його грудей. Вони були тверді й холодні. Я чула, що в смерті обличчя здаються молодшими, ніж насправді, але Елпенор часто сміявся, і без іскри життя його обличчя було обвисле й поморщене. Я вмила його й натерла олією його шкіру так обережно, наче він досі міг відчувати мої пальці. Я співала, працюючи, мелодію, яка б розважала його душу, поки він чекатиме на переправу через велику ріку підземного світу. Я знову загорнула його в саван, проказала заклинання, що вбереже його тіло від гниття, і зачинила за собою двері.

У саду зелене листя було таке свіже, що блищало, як лезо ножа. Я пробігла пальцями по землі. Наближалося вологе літо, і вже скоро потрібно підпирати виноградні лози. Минулого року мені допоміг Одіссей. Ця думка була як синець, що болить, коли до нього торкатися. Коли він піде, чи буду я як Ахіллес, який плаче за своїм втраченим коханцем Патроклом? Я спробувала уявити собі, як раз у раз вибігаю на узбережжя, рвучи на собі волосся, пригортаючи до грудей якийсь обривок старої туніки, який він залишив. Виплакуючи втрату половини своєї душі.

Бачити це було несила. Те знання принесло із собою новий біль. Але, можливо, саме так і мало бути. В історіях боги й смертні ніколи не об’єднувалися надовго.

Ту ніч я просиділа в себе на кухні, обриваючи аконіт. Одіссей мав би вже постати перед своїми мертвими. Коли він вирушав у путь, я вклала йому в руку фіал і попросила принести мені кров з ями, яку він вириє. Тіні наповнять її своєю холодною присутністю, і я хотіла відчути ту силу, мертвотну й неземну. Тепер я жаліла про те, що попросила. То була річ, яку могли вчинити Перс чи Еет, у чиїх жилах текли лише чари й не було тепла.

Я ретельно заходилася коло своєї роботи — рух моїх пальців був точний, свідомий кожного дотику. Трави дивилися на мене з полиць. Довгі ряди зел, чиї сили зібрала своїми руками. Я полюбляла дивитися на них там, у їхніх чашах і пляшечках: на шавлію і троянду, кінську м’яту, цикорій, дикий лавр, молі в міцно закоркованому склі. Іще щось одне в кедровій коробці: асафетида, змелена з полином — зілля, яке пила щомісяця, відколи вперше лежала з Гермесом. Крім останнього.

Ми з німфами чекали на піску, дивлячись, як припливає корабель. Чоловіки мовчки брели до берега. Їхні тіла пообвисали, наче обтяжені камінням, недужі й постарілі. Я придивилася до Одіссеєвого обличчя. Воно було мертвотне, і на ньому годі було щось прочитати. Навіть їхня одіж зблякла, тканина визолилася й посіріла. Вони були як риба, спіймана під плівкою льоду.

Я ступила вперед, оглядаючи їх блискучими очима.

— Вітаю! — крикнула я. — Вітаю вас із поверненням, золоті серця. Ви довели, що міцні, як дуби! Ви герої легенд. Ви вчинили один із подвигів Геракла — побачили дім смерті й залишилися жити. Ходіть, тут лежать ковдри, я розіклала їх на м’якій траві. Тут їжа й вино. Відпочивайте й кріпіться!

Вони зарухалися поволі, як старці, але посідали. Таці з печенею стояли там, і вино, темне й червоне. Ми подавали й наливали, доки зарум’яніли їхні щоки. Ясно світило сонце, випалюючи холодну млу смерті.

Я поволокла Одіссея вбік, у зелену гущавину.

— Розказуй, — попросила я.

— Вони живі, — відповів він. — Це найкраща новина, яку я маю. Мої син і дружина живі. І батько також.

Але не мати. Я чекала.

Він зиркнув на свої пошрамовані коліна.

— Агамемнон був там. Його дружина знайшла коханця, і, коли він повернувся, зарізала його в купелі, як вола. Я бачив Ахіллеса й Патрокла, а також Аякса з раною, яку він завдав собі сам. Вони заздрили моєму життю, але принаймні їхні битви завершилися.

— Твої завершаться також. Ти дістанешся до Ітаки. Я бачила це.

— Це так, але Тиресій сказав, що, коли прибуду, ціла юрма чоловіків обступить мій дім. Вони їстимуть із моїх комор і захоплять мою оселю. Я повинен знайти спосіб убити їх. Але тоді загину від моря, поки йтиму ще по землі. Боги люблять подібні загадки.

Його голос був дуже гіркий — таким я його ще не чула.

— Не треба про це думати, — сказала я. — Це лише катуватиме тебе. Подумай натомість про той шлях, який лежить перед тобою і приведе тебе до дружини й сина.

— Мій шлях, — сказав він похмуро. — Тиресій розстелив його переді мною. Я повинен проминути Тринакію.

Це слово було як стріла, що влучила в ціль. Скільки років минуло відтоді, як я чула назву цього острова? Спогади постали переді мною: мої осяйні сестри, Миловида, Вродливиця і всі решта, що колихалися, як ті лілії, у золотому мареві.

— Якщо я не потривожу худоби, то дістануся додому з моїми людьми. Але якщо вони зазнають шкоди, то твій батько дасть волю своєму гніву. Минуть роки, перш ніж я побачу Ітаку знову, і всі мої люди погинуть.

— Тоді не зупиняйся, — сказала я. — Навіть не виходь на берег.

— Не зупинюся.

Але то не було так просто, і ми це знали. Парки знаджували й приманювали. Ставили перешкоди, заганяючи в пастку. Усе могло прислужитися їм: вітри, хвилі, слабкі серця людей.

— Якщо ви таки пристанете, — сказала я, — то тримайтеся берега. Не дивіться на череду. Ви ж не знаєте, який голод здатна вона збудити. Вона для корів те саме, що боги для смертних.

— Я це запам’ятаю.

Але боялася я не цього. Що хорошого в тому, щоб сказати це, віщуючи смерть, мов сова? Він знав, хто такі його люди. І нова думка прокидалася в мені. Я пригадала морські маршрути, які змалював мені Гермес багато років тому. Подумки простежила їх. Якщо він мандруватиме до Тринакії, тоді…

Я заплющила очі. Ще одна кара від богів. Для нього й для мене також.

— Що?

Я розплющила очі.

— Послухай, — сказала я. — Ти повинен дещо знати.

Я змалювала всю його подорож. Одну за одною виклала небезпеки, яких він мусить уникнути: мілини, варварські острови, сирен — тих птахів із жіночими головами, які принаджують людей на смерть своїми піснями. Нарешті я не стрималася:

— Дорога приведе тебе й до Скілли. Ти знаєш її?

Він знав. Я бачила, як він прийняв цей удар. Ще шестеро або дванадцятеро людей.

— Повинен бути якийсь спосіб побороти її, — сказав він. — Якась зброя, яку я міг би використати.

Цю рису я любила в ньому чи не найбільше: він боровся за кожен шанс. Я відвернулася, щоб не бачити його обличчя, коли сказала:

— Ні. Немає нічого. Навіть для такого смертного, як ти. Я стрілася з нею якось, дуже давно, і врятувалася тільки завдяки магії та своїй божественній силі. А от із сиренами хитрощі тобі не завадять. Заліпи вуха всіх людей воском, свої ж залиш відкритими. Якщо ти прив’яжеш себе до щогли, то станеш першим, хто почує їхню пісню й розкаже іншим про неї. Чи ж не чудово буде розповісти цю історію дружині й синові?

— О так.

Але його голос був глухий. Я не могла нічого вдіяти. Він утікав із моїх рук.

Ми принесли Елпенора на поховальне вогнище. Справили перед ним обряди, оспівали його подвиги на війні, записали його ім’я серед тих, хто жив. Мої німфи голосили, чоловіки ронили сльози, але ми стояли холодні й мовчазні. Потім ми завантажили корабель всіма моїми припасами, які той міг умістити. Його люди взялися за снасті й весла. Вони були нетерплячі, гостро перезиралися, шурхали по палубі ногами. Я почувалася порожньою, запалою, як пісок під кілем.

Одіссей, син Лаерта, великий мандрівник, цар хитрості й омани, тисячі плутощів. Він показав мені свої шрами й навзаєм дозволив мені вдати, що я не маю жодних.

Він ступив на свій корабель, і, коли озирнувся, щоб подивитися на мене востаннє, мене не було.

Роздiл вiсiмнадцятий

Як змалюють пісні цю сцену? Богиня на самотньому мисі, її коханець маліє вдалині. Її очі вологі й непроникні, вона заглиблена в себе, у свої думки. Звірина збирається до її ніг. Квітнуть липи. І врешті, щойно він зникає за обрієм, вона підносить руку й торкається свого живота.

Мої нутрощі закипіли тієї миті, коли підняли якір. Я, ніколи ще не бувши недужою, тепер хворіла щомиті. Дихала так важко, що надривалося горло, живіт калатав, як старий горіх, а рот потріскався в кутиках. Немовби тіло віддавало тепер усе, що з’їло за тисячу років.

Мої німфи заломлювали руки й хапалися одна за одну. Вони ніколи такого не бачили. Завагітнівши, наш рід палає й набухає, як пуп’янки. Вони подумали, що я отруєна або ще якось проклята, зачарована в якусь бридку потвору, через що моє тіло вивертається навиворіт. Коли вони спробували допомогти мені, я відштовхнула їх. Дитину, яку я носила, назвуть напівбогом. Але те слово оманливе. З моєї крові він візьме кілька особливих якостей — красу або швидкість, силу або принадність. Але все решту він отримає від батька, бо смертні риси завжди переважують божественні. Його тіло спізнає ті самі незліченні страждання, що й тіло всякого смертного. Я не довірила б таке ніжне створіння жодному богові, нікому з моєї родини, нікому, крім себе самої.

— Тепер ідіть, — сказала я своїм новим надірваним голосом. — Мені байдуже, як це буде, — повідомте своїх батьків і йдіть. Це вже моя справа.

Що вони думали про ті слова, я не дізналася ніколи. Я знову була не в собі, мої очі були сліпі й водянисті. Поки знайшла дорогу назад до свого дому, їх уже не було. Думаю, їхні батьки погодилися, остерігаючись, що вагітність від смертного може бути заразлива. Дім без них видавався дивним, але я не мала часу про це думати й так само не мала часу тужити за Одіссеєм. Недуга не вгасала. Щогодини вона мене гризла. Я не могла зрозуміти, чому мені це дається так важко. Я міркувала, що то, можливо, кров смертного бореться з моєю або що я таки справді проклята, ніби якийсь заблудлий пристріт Еета кружляв увесь той час і знайшов мене врешті. Але цю мою неміч не могли побороти жодні супротивні чари, навіть молі. «То не тайна, — сказала я сама до себе. — Хіба ти не твердила завжди, що тобі важко в усьому, хай би що ти робила?»

Я не могла б захистити себе від моряків у такому стані, і я це знала. Я підповзла до своїх горщиків із зелами й наслала облуду, про яку думала так давно: щоб усякому кораблеві, який пропливав поряд, мій острів здавався ворожими грізними скелями. За мить я лежала вже на землі, важко дихаючи. Тепер мені дадуть спокій. Мир. Я сміялася б, якби не була така недужа. Гострий присмак сиру на кухні, солоний дух водоростей у вітрі, хробаки, які виповзали із землі після дощу, хворобливі рожі, що червоніли в кущах, — усе це викликало жовч, яка пропікала мені горло. Потім боліла голова, наче від їжачих голок, загнаних межи очі. Саме так мав почуватися Зевс, перш ніж Афіна вистрибнула з його черепа, думала я. Залізла у свою кімнату й лежала в глухій темряві, уявляючи, як би приємно було розітнути собі шию і покласти всьому край.

Утім, хоч як дивно це звучить, навіть у такому страшному нещасті я не була геть нещасна. Я звикла до смутку, безформного й тьмяного, що простирався навколо аж до самого обрію. Але цей мав береги, глибини, мету й форму. У ньому була надія, бо він скінчиться й принесе мені дитину. Мого сина. Бо завдяки чарам чи своїй пророчій крові я знала, що народиться хлопчик.

Він ріс, і його тендітність росла разом із ним. Я ніколи так не раділа своїй безсмертній плоті, яка, наче панцер, огортала його. У мене паморочилося в голові, коли я відчувала його перші поштовхи, і я говорила до нього щохвилини, коли товкла свої трави, витинала одежу для його тіла, плела йому колиску з очерету. Я уявила собі, як він іде поряд зі мною: дитиною, хлопцем і чоловіком, що ними згодом стане. Я покажу йому всі дива, які зібрала для нього. Цей острів і це небо, плоди й овець, хвилі й левів. Досконале умиротворення від того, що більше ніколи не буде самотності.

Я доторкнулася рукою до свого живота: «Твій батько сказав якось, що хоче більше дітей, але ти живеш не тому. Ти для мене».

Як розповів мені Одіссей, Пенелопа спершу подумала, що живіт у неї болить від переїдання груш, — такими слабкими спершу були перейми. Мої ж напали на мене, як грім із неба. Я пригадую, як заповзла до будинку із саду, скоцюрблена від лютих судом. Приготувала настій із верби й випила спершу трохи, а тоді весь, а після того вилизала горлечко пляшки.

Я так мало знала про дітородження, про його стадії й перебіг. Тіні мінялися, а воно тривало як один безкінечний момент, і той біль був як жорна, що мелють мене на борошно. Я кричала й тужилася годинами, а дитина однаково не з’являлася. Повитухи знають способи змусити дитя до руху, але я їх не знала. Я розуміла лише одне: якщо це триватиме занадто довго, то мій син помре.

Це тривало далі. У своїй агонії я перекинула стіл. Згодом та кімната здаватиметься такою, наче її розшматували ведмеді: килими, позривані зі стін, розтрощені стільці, побиті тарілки. Я не пам’ятаю цього. Мій розум блукав поміж тисяч жахіть. Чи дитина вже мертва? Чи я, як і моя сестра, виростила в собі якогось монстра? Невгасний біль тільки здавався підтвердженням цьому. Якщо дитина здорова й звичайна, то чому вона не народиться?

Я заплющила очі. Уклавши в себе руку, уперше відчула рівний вигин дитячої голови. На ній не було рогів, жодних інших страхіть, які могла б намацати. Воно просто застрягло в мене всередині, затиснуте між м’язами й кістками.

Молилася до Ейлейтії, богині дітородження. Вона мала силу вивільняти жіноче лоно й приводити дитя у світ. Подейкували, що вона стежить за народженням усякого бога й напівбога.

— Допоможи мені! — вигукнула я.

Але вона не приходила. Тварини вили по своїх кутках, і я стала пригадувати перешіптування своїх кузин в Океанових палатах колись дуже давно. Якщо хтось із богів не хотів, щоб народилася дитина, то він міг затримати Ейлейтію.

Блискавична думка пропекла мій мозок. Хтось не допускає її до мене. Хтось посмів завдати шкоди моїй дитині. Вона дала мені таку потрібну силу. Я зціпила зуби в темряві й притягла велике бронзове дзеркало собі на поміч, бо тут не було Дедала, який би допоміг мені. Я прихилилася до мармурової стіни посеред поламаних ніжок столів. Холодність каменю заспокоїла мене. Ця дитина не Мінотавр, вона простий смертний. Мені не доведеться різати надто глибоко.

Я боялася, що біль погубить мене, але я ледве відчувала його. Почула скреготливий звук, як камінь об камінь, а тоді збагнула, що то мій подих. Товщі мого тіла розійшлися, і нарешті я побачила його: ручки й ніжки, скручені, як слимак у черепашці. Я задивилася, боячись поворушити його. А якщо він уже мертвий? А якщо ні і я вбила його своїм дотиком? Проте я витягла немовля. Його шкіра доторкнулася до повітря, і воно закричало. Я кричала разом із ним, бо ніколи ще не чула солодшого звуку. Я поклала його на груди. Каміння під нами здавалося пір’ям. Він дрижав і дрижав, притискаючись до моєї шкіри своїм вологим живим обличчям. Я перетяла пуповину, тримаючи його весь час.

— Бачиш? — промовила я до нього. — Нам ніхто не потрібен.

Він відповів мені, крекнувши, як жаба, і заплющив очі. Мій син Телегон.

Материнство давалося мені нелегко. Я зустріла його, як воїни зустрічають ворога, підперезані й споряджені, виставивши меча, готуючись відбити удар. Однак усіх моїх приготувань виявилося замало. Здавалося, що в ті місяці, які провела з Одіссеєм, я опанувала деякі навички смертного життя. Три страви на день, очищення, миття. Я вирізала дванадцять підгузків і вважала себе мудрою. Але що я знала про смертних малят? Еет менш ніж за місяць ходив в обладунках. А зараз дванадцять підгузків вистачило лише на те, щоб перебути якось один день.

Дякувати богам, мені не потрібно було спати. Щохвилини я мусила прати, варити, чистити й відмочувати. Але як я могла робити це, коли щохвилини він також чогось хотів — їжі, сухості й сну? Те останнє я вважала якнайприроднішою річчю для смертних, легкою, як дихання, але тепер, здавалося, вона йому не під силу. Хоч як я загортала його, хоч як колихала й співала, він кричав, важко дихаючи й трясучись, доки не повтікали леви, доки не злякалася, що він якось нашкодить собі. Я зробила собі пов’язку, щоб носити його, щоб він міг лежати, притулившись до мого серця. Я давала йому заспокійливі трави, курила фіміам, прикликала птахів, щоб ті співали нам під вікнами. Єдине, що допомагало мені, — це ходити; ходити з ним у палатах, пагорбами, уздовж берега. Тоді він нарешті втомлювався, заплющував очі та спав. Але коли я спинялася, коли пробувала його покласти, він прокидався за одну мить. Навіть коли йшла без упину, він невдовзі прокидався, репетуючи знову. Він уміщав ледь не ціле море розпачу, яке можна спинити хіба лиш на хвилину і яке ніколи не порожніло. Як часто в ті дні згадувала я собі усміхнену Одіссеєву дитину? Я пробувала цей трюк разом з усіма іншими. Підносила обм’якле тіло свого сина в повітря, обіцяла йому, що він буде в безпеці. Він голосив ще сильніше. Я подумала, що всю свою лагідність царевич Телемах позичив у Пенелопи. А це була та дитина, на яку заслужила я.

Подеколи ми таки знаходили умиротворення. Коли він нарешті засинав, коли припадав до моїх грудей, коли усміхався на пташину зграю, яка шугнула з дерева, я дивилася на нього й відчувала любов таку гостру, що вона, здавалося, протне все моє тіло. Я склала список усіх речей, які мала зробити для нього. Обпалити всю свою шкіру. Виплакати очі. Сходити до голих кісток ноги, аби він був щасливий і здоровий.

Він не був щасливий. Одну мить, думала я, мені треба хоч одну мить, щоб він не лютував так безтямно в моїх руках. Але вона не приходила. Він не любив сонця. Не любив вітру. Не любив води. Не любив роздягатися й одягатися, лежати на животі й на спині. Він не любив цього велетенського світу й усього в ньому, а мене, напевно, — понад усе решту.

Я думала про всі ті години, коли творила чари, співала, ткала. Я відчувала, що без них я наче без ноги. Ловила себе на тому, що не можу обійтися навіть без перетворення людей на свиней, бо це принаймні те, що я вмію добре. Мені хотілося жбурнути його щосили, але натомість далі ходила з ним у темряві сюди-туди перед хвилями й на кожному кроці тужила за своїм колишнім життям. Я промовляла гірко до нічного повітря, коли він завивав ще раз:

— Принаймні не треба тривожитися, що він мертвий.

Я приклала руку до рота, тому що бог того світу приходить ще й на далеко менше запрошення. Приклала до себе його люте личко. Сльози стояли в його очах, волосся було скуйовджене, невеличка подряпина залишилася на щоці. Звідки вона? Який зловмисник посмів його скривдити? Усе, що я чула про смертних дітей, напливало мені на думку: як вони вмирали без жодних причин, тому що перемерзли, зголодніли, лежали повернуті так чи інакше. Я відчувала кожен подих у його слабких грудях, розуміючи, як це неможливо, як неймовірно, що ця крихка істота, яка навіть не могла піднести сама голови, виживе в цьому суворому світі. Але він виживе. Він виживе, навіть якщо мені самій доведеться боротися з незнаним божеством.

Я задивлялася в темряву. Як вовчиця, нагострювала вуха на кожен рух. Далі напускала ману, щоб мій острів був схожий на дикі скелі. Але однаково боялася. Іноді люди надто зухвалі у своєму відчаї. Якщо вони все ж пристануть до тих скель, то почують його крик і прийдуть. А якщо я забула всі свої трюки й не зможу примусити їх прийти? Я пригадувала історії, які розповідав мені Одіссей, що воїни можуть зробити з дітьми. Такими, як Астіанакт і всі сини Трої, яких розтрощили й розчавили, розірвали на шматки, потоптали кіньми, убивали далі й далі, щоб вони не зміцніли та не прийшли одного дня, шукаючи помсти. Усе своє життя я чекала, що трагедія знайде мене. Я ніколи не сумнівалася, що це таки станеться, тому що моє бажання, непокора й сила більші, ніж я заслужила з погляду інших, — а все це речі, що накликають удар грому. З десяток разів печаль обпалювала мене, але її вогонь ніколи не пропікав мою шкіру. Моє божевілля в ті дні виростало з нової певності: нарешті я стрілася з тим, що боги могли б використати супроти мене.

Я боролася далі, і він ріс. Це все, що я можу розповісти. Він заспокоївся, і це заспокоїло мене або, можливо, усе було навпаки. Я більше не вирячувалася в темряву, не думала про обпечену шкіру. Він усміхнувся до мене вперше й заснув у своїй колисці. Він цілий ранок лежав собі тихо, і я змогла працювати в саду.

— Розумнику мій, — сказала я. — Ти випробовував мене, чи не так?

Він визирнув із трави на звук мого голосу й усміхнувся ще раз.

Його смертність завжди була зі мною, невідступна, як калатання другого серця. Тепер, коли він міг уставати, простягати руку й хапати, усі звичайні предмети мого дому показували свої приховані зуби. Усі киплячі горщики на вогні, здавалось би, тільки й ціляться в його пальці. Леза зісковзували зі столу на якусь волосину від його голови. Коли я садила його, то завжди прилітала, гудучи, оса, скорпіон вискакував з якоїсь прихованої щілини й підносив хвоста. Іскри порскали з вогню, летячи дугою до його ніжного тіла. Усяку небезпеку я відвертала саме вчасно, бо ніколи не була більш ніж за крок від нього, але через те ще більше боялася заплющувати очі, покидати його бодай на хвилину. Купа дров упаде на нього. Вовк, який був лагідний усе своє життя, раптом укусить. Я прокидалася й бачила, як гадюка повзе по колисці, роззявивши пащу.

Гадаю, це лиш ознака того, як очманіла я від любові, страху та безсоння, тому мені стільки часу знадобилося на те, щоб усвідомити: ці жалючі комахи не мали б налітати цілими легіонами, і десять перевернутих горщиків за ранок — забагато навіть для моєї незграбності. Пригадати, як у довгі години пологів Ейлейтія ніяк не могла прийти до мене. Подумати, що божество, раз одержавши відсіч, могло б повторити свою спробу.

Я пристебнула Телегона до себе й пішла до озерця, що лежало на півдорозі до вершини. У ньому були жаби, сріблиста мілька й водомірки. Водорості спліталися в густі клубки. Я не могла сказати, чому тієї миті мені хотілося саме води. Можливо, прикликала кров наяд, що текла в моїх жилах.

Я доторкнулася пальцем до поверхні води.

— Чи божество бажає завдати шкоди моєму синові?

Вода затремтіла, показавши образ Телегона. Він лежав, загорнений у вовняний саван, сірий і безживний. Я відсахнулася, важко дихаючи, і видіння розсипалося на друзки. Якусь мить я просто дихала, приклавши щоку до голівки Телегона. Рідкі пасма його волосся геть витерлися від безкінечного човгання в ліжечку.

Я знову приклала тремтячу руку до води.

— Хто це?

Вона показала тільки небо вгорі.

— Благаю, — просила я.

Але відповіді не було, і я відчула, як паніка підступає мені до горла. Я гадала, що нам загрожує якась німфа чи річковий бог. Викрути з комахами, вогнем і тваринами якраз і були межею сили меншого божества. Я навіть гадала, що то могла бути моя мати, яку обсіла ревність через те, що я могла родити дітей, а вона ні. Але це божество мало силу уникнути мого бачення. Таких у світі було лише кілька. Мій батько. Можливо, дід. Зевс і кілька більших олімпійців.

Я притисла Телегона до себе. Молі боронила від чарів, але не від тризубця, не від удару блискавки. Я впаду перед цими силами, як пшеничне стебло.

Я заплющила очі й переборола задушливий страх. Повинна бути розумною і прозорливою. Повинна згадати всі ті хитрощі, які менші споконвіку вживали проти більших. Хіба Одіссей не розповів мені історію про матір Ахіллеса — морську німфу, яка знайшла спосіб поторгуватися із самим Зевсом? Але він не сказав, який то був спосіб. І врешті-решт її син помер.

Дихання розтинало мої груди, як пилка. Повинна дізнатися, хто це, сказала я собі. Це передусім. Я не можу вберегтися від тіней. Я повинна знайти те, із чим буду боротися.

Повернувшись додому, я розпалила невеликий вогонь, хоча ми й не потребували його. Ніч була тепла, літо згасало, починалася осінь, але я хотіла пахощів кедра в повітрі й гіркого присмаку трав, які розсипала над полум’ям. Я відчувала, як пощипує шкіру. Будь-якого іншого разу я поклала б це на зміну в погоді, але тепер мені повсюди ввижався недобрий умисел. Волосся настовбурчилося в мене на шиї. Я ходила кам’яною підлогою, пригортаючи до себе Телегона, доки врешті, виснажившись із плачу, він заснув. То було те, чого я чекала. Я поклала його в колиску, а тоді притягла її до вогню, огородивши її навколо своїми вовками й левами. Вони не в змозі спинити бога, але боги здебільшого боягузи. Пазури й зуби допоможуть мені виграти деякий час. Я стояла перед вогнищем, тримаючи руку на своєму костурі. Повітря наповнила сторожка тиша.

— Якщо ти хочеш убити моє дитя, виходь. Виходь і кажи це у вічі. Чи ти вбиваєш лише з-попід тіні?

У кімнаті було тихо. Я не чула нічого, крім дихання Телегона й крові у своїх жилах.

— Мені не потрібна тінь, — розітнув повітря голос. — І не такій, як ти, випитувати про мою мету.

Вона осяяла кімнату — висока, пряма й приголомшливо біла, ясна блискавиця в опівнічному небі. Кінська грива на її шоломі зачепила стелю. Її дзеркальна зброя сипала іскрами. Спис у її руці був довгий і тонкий, його гострий край випинався на тлі вогню. Вона була сама палахка певність, і перед нею весь безлад, усе брудне непотребство світу зникало без сліду. Зевсова сяйлива улюблена донька Афіна.

— Чого я бажаю, те має статися. Поступок не буде.

Знову той голос, наче розрізання металу. Я вже стояла колись у присутності великих богів: мого батька й діда, Гермеса, Аполлона. Проте її позирк пронизав мене зовсім інакше, ніж їхній. Одіссей одного разу сказав, що він наче лезо, виточене, як бритва, таке тонке, що й не помітиш, як розітне воно тебе, і твоя кров зацебенить на підлогу.

Вона простягла до мене бездоганну руку.

— Віддай мені дитину.

Усе тепло з кімнати зникло. Навіть вогонь, що тріщав поряд зі мною, здавався лише малюнком на стіні.

— Ні.

Брови над її очима були сріблисті й камінно-сірі.

— Ти хочеш повстати проти мене?

Повітря загусло. Мені здавалося, що я не маю чим дихати. На її грудях блищала славна егіда — шкіряний панцир, оторочений золотими нитками. Кажуть, що її зроблено зі шкури титана, яку здерла й вичинила вона сама. Її блискучі очі обіцяли: я так само носитиму й тебе, якщо ти не скоришся й не благатимеш про милосердя. Мій язик висох, і я відчула, що тремчу. Одне я таки знала в цьому світі: годі шукати милосердя в богів. Я ущипнула себе за шкіру пальцями. Гострий біль отямив мене.

— Хочу, — сказала я. — Але навряд чи це справедлива битва — ти супроти неозброєної німфи.

— Віддай його мені з власної волі, і битися не доведеться. Я подбаю про те, щоб це сталося швидко. Він не страждатиме.

«Не слухай ворога, — сказав колись мені Одіссей. — Дивися на нього. Так ти знатимеш усе».

Я подивилася. Озброєна, вона була в обладунку з ніг до голови: шолом, спис, егіда, поножі. Жахливе видіння: богиня війни, готова до бою. Але навіщо їй збирати все це оружжя проти тої, хто нічого не тямить у бою? Хіба що вона боялася ще й чогось іншого, того, через що почувалася незахищеною і слабкою.

Інстинкт вів мене далі — до тих тисяч годин, які я пробула в палатах свого батька, і також разом з Одіссеєм велемудрим, який мав без ліку хитрощів.

— Велика богине, усе своє життя чула розповіді про твою силу. Тому я здивована. Ти давно хотіла умертвити мою дитину, але вона жива. Як же це може статися?

Вона стала роздуватися, як змія, але я напосідала далі.

— І здогад у мене лиш один: тобі цього не дозволили. Щось стало тобі на заваді. Парки з якоїсь причини заборонили вбивати його відразу.

Коли вона почула те слово, парки, очі її запалали. Вона була богинею спору, народженою з ясного безжального розуму Зевса. І навіть тоді, коли три сивочолі богині заборонили їй, вона не скориться так просто. Вона розіб’є ту заборону на дрібні друзочки й спробує прослизнути поміж них.

— І саме тому ти діяла так. За допомогою ос і впалих горщиків. — Я оглянула її. — Як же такі низькі засоби мали б роз’ятрити твій войовничий дух?

Її рука ясно забіліла на держалні списа.

— Нічого не змінилося. Дитина мусить умерти.

— Так і станеться, коли їй мине літ зо сто.

— Скажи мені, скільки часу твої чари зможуть протистояти мені?

— Стільки, скільки буде потрібно.

— Ти надто квапишся. — Вона підступила на крок до мене. Китиця з кінського волосу шерхнула по моїй стелі. — Ти забула, хто я така, німфо. Я донька Зевса. Можливо, я не можу уразити твого сина сама, але парки нічого не згадували про те, що можу робити з тобою.

Вона карбувала слова, які прилягали одне до одного, мов каміння в мозаїці. Навіть серед богів Афіна славилася своїм гнівом. Того, хто смів осквернити її, вона обертала на каміння й павуків, зводила з розуму, заводила в чорториї, переслідувала й кляла, поки світу. І якщо мене не буде, то Телегон…

— Так, — мовила вона. Її посмішка була рівна й холодна. — Тепер ти розумієш своє становище.

Вона підняла списа з підлоги. Він уже не сяяв. Він тік пливкою темнотою в її руці. Я відступила назад, до тканого боку колиски, гарячково думаючи.

— Це правда, що ти можеш уразити мене, — сказала я. — Але я також маю батька й сім’ю. Вони не злегковажать безтямного знущання з нашої крові. Вони розгніваються. І це, можливо, спонукає їх до дій.

Спис далі нависав над підлогою, але вона не випрямила його.

— Якщо буде війна, титанко, Олімп переможе в ній.

— Якби Зевс хотів війни, то давно б уже вдарив нас блискавицею. Але він не квапиться. А що, коли він подумає, що ти руйнуєш так важко здобутий мир?

Я побачила вагання в її очах, камінці, які складала вона на одну й другу шальки терезів.

— Це лише грубі погрози. Я гадала, що ми могли б говорити розсудливо.

— Про яку розсудливість може йтися, якщо ти прагнеш убити мою дитину? Ти сердита на Одіссея, але він навіть не знає про цього хлопця. Убивши Телегона, ти не скараєш його.

— Це ти так думаєш, чарівнице.

Якби йшлося не про життя мого сина, то я засміялася б із того, що побачила в її очах. Бо хоч яка її мудрість, вона анітрохи не вміла приховувати почуттів. І навіщо це їй? Хто посмів би скривдити велику Афіну за її помисли? Одіссей говорив, що вона сердита на нього, але він не знав правдивої природи богів. Вона не гнівалася. Її відсутність була тією старою хитрістю, про яку говорив Гермес: покинь свого улюбленця й нажени на нього відчай. Тоді вернися в славі, тішся його плазуванням.

— Якщо ти не мстишся Одіссеєві, то чому шукаєш смерті мого сина?

— Це знання не для тебе. Я бачила, що буде далі, і кажу тобі, що це маля не повинно жити. Якщо воно житиме, ти жалітимеш про це довіку. Ти любиш дитину, і я тебе не винувачу. Але нехай материнський шал не затьмарює твого глузду. Подумай, донько Геліоса. Чи не мудріше віддати мені його тепер, коли він щойно родився у світ, коли його тіло й почуття ще не до кінця витворилися? — Її голос полагіднів. — Уяви, як важче буде це зробити тобі за рік, два чи десять, коли твоя любов визріє остаточно. Легше відіслати його тепер до вічного пристановища душ. Краще народити другу дитину й забути про цю, тішачись новими радощами. Жодна мати не захоче побачити смерть дитяти. І якщо вона таки мусить прийти, якщо іншого способу немає, вона все ще може отримати відшкодування.

— Відшкодування.

— Авжеж. — Її обличчя осявало мене, як вогонь у горнилі. — Ти ж не думаєш, що я вимагаю жертву, не пропонуючи винагороди? Ти матимеш ласку Афіни Паллади. Моя добра воля на цілу вічність. Я поставлю йому пам’ятник на острові. Трохи згодом я пришлю тобі іншого мужа, який стане батьком ще однієї дитини. Я благословлю пологи, захищу дитину від усіх недуг. Він буде проводирем серед смертних, наганятиме жах у битві, стане мудрим порадником, якого шануватимуть усі. Він залишить після себе нащадків і сповнить усі твої материнські надії. Я подбаю про це.

То була найбільша винагорода в цьому світі, рідкісна, як золоті яблука Гесперид, — заприсяжене приятельство олімпійця. Ти отримуєш усі вигоди й утіхи. Більше ніколи не знатимеш страху.

Я подивилася в ту осяйну сіру млу, на її очі, як два обвислі діаманти, що обертаються, переливаючись світлом. Вона усміхалася, простягла до мене руку, наче була готова прийняти мою. Коли вона говорила про дітей, то мало не наспівувала стиха, нібито заколисуючи власну дитину. Але в Афіни дітей не було й ніколи не буде. Її єдина любов — розум. І це в жодному разі не те саме, що мудрість.

«Діти — це не мішки піску, які можна замінити один на другий».

— Я омину те, що ти вважаєш мене кобилою, яку можна спарювати, як тобі заманеться. Істинна таємниця в тому, чому смерть мого сина стільки важить для тебе. Якими будуть його діла, що могутня Афіна ладна платити таку дорогу ціну, аби уникнути їх?

Уся її лагідність зникла за мить. Вона відсмикнула руку так, наче хтось грюкнув перед нею дверима.

— Це значить, що ти повстаєш проти мене. Ти, слабка богиня зі своїми злощасними травами?

Уся її сила протистояла мені, але я мала Телегона й не віддала б його, хоч би що.

— Так, — сказала я.

Вона скривила губи, вищиривши свої білі зуби.

— Ти не зможеш наглядати за ним увесь час. Врешті-решт я таки доберуся до нього.

Вона зникла. Але я однаково це сказала тому великому порожньому покою і вухам заснулого сина:

— Ти не знаєш, на що я здатна.

Роздiл дев’ятнадцятий

Решту того вечора я ходила сюди-туди, перебираючи слова Афіни в думках. Мій син, вирісши, повинен учинити те, чого вона боялася, щось таке, що глибоко дратувало її. Але що? Щось таке, про що я пожалкую також, сказала вона. Я ходила сюди-туди, міркуючи то про одне, то про друге, але не могла знайти відповіді. Урешті-решт вирішила не думати про це більше. То марне діло — відгадувати загадки парок. Суть в іншому: вона приходитиме знову й знову.

Вихвалялася тим, що Афіна не знає, чого я варта, але насправді цього й сама не знала. Я не могла її вбити чи обернути на когось іншого. Ми не могли б утекти від неї і також не могли б сховатися. Жодна омана, яку могла вона наслати, не сховала б нас від її пронизливого погляду. Невдовзі Телегон ходитиме й бігатиме, і як я тоді зможу вберегти його? Чорний жах вився в моєму мозку. Якщо не придумаю нічого, то видіння в озері збудеться, і його тіло, мертвотно-біле й холодне, лежатиме в савані.

Я пригадую ті дні лиш почасти. Стискала від напруження зуби, прочісуючи острів, викопуючи квіти й мелючи листя, обшукуючи кожне перо й камінь, сподіваючись, що зможе-таки допомогти мені. Вони колихкими купами лежали навколо мого дому, і повітря в моїй кухні посіріло від пилу. Сікла й варила, вибалушивши очі, як загнаний кінь. Телегон був прив’язаний до мене, поки я працювала, тому що боялася поставити його на землю. Він не любив таких обмежень і кричав, лупцюючи пухкими кулачками мене в груди.

Хоч куди я йшла, усюди мені вчувався металевий згар Афіниної шкіри. Я не могла сказати, чи вона так глумиться з мене, чи це причувається з паніки, але він гнав мене вперед, як острога. З відчаю я спробувала пригадати всі історії про впокорених олімпійців, які розповідали мої дядьки. Я думала про те, щоб попросити допомоги в баби, морських німф чи батька, впавши їм до ніг. Але навіть якби вони й хотіли допомогти мені, то не посміли б повстати проти розгніваної Афіни. Еет міг би зважитися, але він ненавидів мене тепер. А Пасифая? Не варто було й просити.

Я не знала, котра пора року, котра година дня. Я бачила лише руки, які без упину трудилися переді мною, мої вимащені ножі, трави, розім’яті й потовчені на столі, які я варила знову й знову. Телегон заснув, відхиливши голову назад, досі розпашілий від гніву. Я спинилася, щоб віддихатися й отямитися. Мої повіки важчали, коли я кліпала. Стіни вже не здавалися кам’яними, а радше схожими на тканину, випнуту досередини. Урешті-решт дошукалася сякої-такої гадки, але мала дістати дещо — познаку з дому Аїда. Мертві могли ходити там, де не могли піткнутися боги, і тому стримували наш рід так, як не могли живі. Але я не могла добути цю познаку. Жодні боги, окрім тих, які правлять душами померлих, не можуть ступити ногою в підземний світ. Я годинами ходила сюди-туди в марній задумі: як мені підкупити потойбічне божество, щоб воно зірвало жменю сірих асфоделей чи зачерпнуло води з хвиль Стіксу, або як би могла збудувати пліт і приплисти до краю світу, а тоді скористатися з Одіссеєвих хитрощів, щоб виманити духів і набрати трохи їхнього диму. Так міркуючи, я пригадала собі фіалу, яку Одіссей наповнив для мене кров’ю зі своєї ями. Тіні торкалися її жадібними устами, і вона ще може пахтіти їхнім віддихом. Я витягла її зі скрині й піднесла до світла. Темна рідина плавала в склі. Я вилила одну краплю і трудилася з нею цілий день, проціджуючи, витягуючи той слабкий дух. Я додала молі, щоб підсилити й відділити його. Моє серце калатало то надією, то відчаєм: діятиме воно чи ні.

Я зачекала, коли Телегон знову засне, бо не змогла б зосередитися як належить, поки він воює проти мене. Тієї ночі приготувала два чарівні зілля. В одному була крапля крові й молі, у другому — дрібні часточки з усього острова, від його скель до соляних рівнин. Я працювала гарячково, і, коли зійшло сонце, тримала перед собою дві заткнуті пляшечки.

Мої груди важко здіймалися від виснаження, але я не могла чекати ані хвилини. Притиснувши до себе Телегона, зійшла на щонайвищу вершину, голу смугу скелі під навислим небом. Я поставила ноги на камінь.

— Афіна бажає вбити мого сина, і тому я захищу його! — скрикнула. — Будь же тепер свідком сили Цирцеї, чарівниці з Ееї.

Я налила кров’яне зілля на камінь. Воно зашипіло, як топлена бронза у воді. Білий дим заклубочився в повітрі, підносячись, розпливаючись. Він згромадився, витворивши над островом велетенську арку, замкнувши нас у ній. Товща живої смерті. Коли Афіна прийде, їй доведеться звернути вбік, як тій акулі, яка запливла в прісну воду.

Друге закляття я наслала під нею. То були чари, уткані в сам острів, кожного його птаха, тварину й піщину, кожен лист, камінь і краплю води. Я позначила їх і всі покоління в їхніх животах Телегоновим іменем. Якщо вона проб’ється колись крізь той дим, увесь острів обстане за нього, звірі й птаство, гілля й скелі, усе земне коріння. Тоді ми виступимо проти неї разом.

Я стояла під сонцем, чекаючи відповіді — вогнегрізної блискавиці. Сірого списа Афіни, який припне моє серце до скелі. Я слухала своє важке дихання. Вага тих чарів лягала на мою шию, наче ярмо. Вони були надто великі, щоб тривати довго, і година за годиною я мусила носити їх із собою, оживляти своєю волею та оновлювати щомісяця. Три дні потрібно було мені. Один — щоб зібрати знову всі часточки з острова, берега, гаїв і річок; луски, пера та хутра. Ще один день — щоб змішати їх. І третій — зосередитися щомога, щоб витягнути дух смерті з краплин крові, які я запасла. І весь цей час Телегон увивався й волав на моїх грудях, і потім чари розчавлювали мої плечі. Усе це не мало значення. Я сказала, що зроблю все для нього, і тепер доведу це, хоч би й довелося нести на плечах небо.

Я напружено чекала цілий ранок, але відповіді не було. Я зробила це, усвідомила врешті. Ми вільні. Не лише від Афіни, а й від усіх. Чари обтяжували мене, але я почувалася невагомою. Уперше за весь час Еея була лише моя. Не тямлячи себе, я стала на коліна й розповила свого непокірливого сина. Я поставила його на землю, вільного. Ти в безпеці. Нарешті ми будемо щасливі.

Якою ж дурною я була. Увесь мій страх і його принука були як борг, який належало платити день у день. Він гасав островом, відмовляючись усидіти й навіть спинитися на хвилину. Афіна була далеко, але залишалися ще всі природні небезпеки острова — каміння, скелі й жалючі істоти, — які я мусила випручувати йому з рук. Щоразу, коли простягала до нього руку, він непокірно мчав стрілою до якогось урвища. Здавалося, він сердиться на світ. На камінь, який годі кинути досить далеко, свої власні ноги, які не бігли так швидко, як він того прагнув. Він хотів здиратися на дерева, як леви, одним високим стрибком, і, коли не міг, молотив стовбури кулаками.

Я брала його на руки, кажучи:

— Потерпи, ти матимеш силу, коли настане час.

Але він висмикувався з моїх рук, кричав, і ніщо не могло розрадити його, бо він не належав до тих дітей, яким можна показати щось яскраве, і вони про все забудуть. Я давала йому заспокійливі трави й трунки, навіть сон-зілля, але вони не мали сили. Угамувати його могло лише море. Вітер, так само невтишний, як і він; хвилі, наповнені рухом. Він стояв у морській піні, уклавши свою ручку в мою, і показував. Обрій, називала я. Безхмарне небо. Хвилі, припливи й течії. Він шепотів ці звуки сам собі аж до вечора, і коли я пробувала відтягти його, показати йому щось інше, плоди й квіти, якісь дріб’язкові чари, він відскакував від мене, перекривлюючи обличчя. «Ні!»

Найгіршими були дні, коли ті два чарівні зілля я мусила готувати знову. Телегон утікав він мене щоразу, коли я хотіла бути з ним, але тієї миті, коли бралася до роботи, він тупцяв п’ятами по підлозі, вимагаючи моєї уваги. «Завтра я поведу тебе до моря», — обіцяла я. Але йому було не до шмиги слухати мене, він ладний був розвалити наш дім, аби привернути мою увагу. Тоді він уже був старший, надто великий, щоб я могла його прив’язати до себе, і шкода, яку він робив, чимраз більшала. Він перевертав стіл, наповнений тарілками; вилазив на полиці й розбивав мої фіали. Я приставляла до нього вовків, щоб вони наглядали за ним, але ті втікали від нього. Я відчувала, як панікую дедалі більше. Чари добіжать кінця, перш ніж я зможу наслати їх. Афіна прийде, палаючи з люті.

Я знаю, якою була в ті дні: хистка й непостійна, як погано зроблений лук. Виховання його оголювало кожну мою ваду — себелюбство, слабкість. Одного дня, коли належало насилати чари, він схопив велику скляну чашу й розбив її на друзки в себе під босими ногами. Я прибігла, щоб підмести скалки й помити його, але він молотив мене, ніби відібрала в нього найдорожчого друга. Урешті-решт мені довелося завести його в спальню й зачинити між нами двері. Він верещав і кричав, і я почула гупання, наче голова б’ється об стіну. Завершивши прибирання, я спробувала попрацювати, але почувалася так, наче товчу головою в стіну. Я думала, що, налютувавшись, він врешті виснажиться й засне. Але він не вгавав і ставав чимраз лютіший, коли довшали тіні. День проминав, чари зникали. Легко сказати, що мої руки рухаються самі собою. Це було не так. Я сердилася й палала вогнем.

Я завжди присягалася собі, що не використаю магії проти нього. Мені здавалося, що саме так учинив би Еет, поставивши свою волю над його. Але тоді я взяла маківку, сон-зілля й усе решту й варила, доки вони скипіли. Я пішла до кімнати. Він топтався по уламках віконниці, яку вирвав із вікна.

— Ходи сюди, — сказала я. — Випий оце.

Він випив і взявся трощити все знову. Тепер мені було байдуже. Я майже тішилася, стежачи за ним. Це буде йому в науку. Він зрозуміє, хто його мати. Я вимовила слово.

Він упав каменем. Його голова вдарилася об підлогу так гучно, що мені перехопило дух. Я підбігла до нього. Гадала, що він просто засне, тихо заплющивши очі. Але все його тіло заціпеніло, застигло посеред руху, пальці скоцюрбилися, рот розтулився. Його шкіра холола під моїми пальцями. Медея сказала, що не знає, чи ті раби в батьківських палатах могли розуміти, що сталося з ними. Я знала. У його скляних очах затаїлися сум’яття й жах.

Я заплакала, і чари відступили. Його тіло обм’якло, а тоді він зірвався, вирячившись несамовито на мене, як загнана в кут тварина. Мій сором був гарячий, як кров. «Пробач», — говорила я йому знову й знову. Він дозволив мені прийти до нього, узяти себе на руки. Я лагідно торкнулася ґулі, що вискочила там, де він ударився головою. Промовила слово, щоб утамувати біль.

У кімнаті вже потемніло. Надворі зайшло сонце. Я тримала його на колінах, шепочучи до нього, співаючи. Тоді понесла його до кухні й поставила перед ним вечерю. Він їв, тулячись до мене, і я ожила. Він зісковзнув униз і став бігати знову, грюкаючи дверима, стягуючи з полиць усе, до чого міг дістатися. Я відчула втому, таку велику, що, здавалося, от-от погрузну в землю. І поки збігали хвилини, розсівалися чари, які я наслала проти Афіни.

Він дивився на мене через плече, ніби просив підійти, зачарувати, вдарити. Я простягла руку до найвищої полиці по великого глиняного глечика з медом, якого він завжди просив.

— От, — сказала я. — Бери.

Він підбіг до нього й покотив по колу, доки глек не розбився. Тоді він бабрався в липких калюжах, а потім побіг, залишаючи по собі тонкі липкі сліди на радість вовкам. Так я нарешті доробила свої чари. Знадобилося чимало часу, щоб викупати його й занести до ліжка, але врешті-решт він лежав під покривалами, тримав мою руку, і його малі теплі пальці скрутилися навколо моїх. Вина й сором угризалися в мене. Він мав би ненавидіти мене, подумала я. Мав би втекти. Але я все, що він мав. Його дихання сповільнилося, кінцівки обважніли.

— Хіба можна уявити собі щось таке саме мирне? — прошепотіла я. — І чому повинно бути так важко?

І, наче відповідаючи мені, видіння батьківських палат піднеслося переді мною: чистенька долівка, чорний блиск обсидіану. Звук фігур, що рухаються по своїй дошці, і золоті ноги батька поряд зі мною. Я лежала тиха й спокійна, але пам’ятала те люте жадання, яке завжди було в мені: вилізти на коліна батька, устати, бігти й кричати, ухопити шашки на дошці й розбити їх об стіни. Дивитися на поліна, доки вони спалахнуть вогнем, і витрусити з нього всі таємниці, як струшують із дерева плоди. Але якби я вчинила хоч щось із того, то не знала б милосердя. Він спалив би мене дотла.

Місяць лежав на чолі мого сина. Я бачила сліди, які волога й тканина ще не встигли змити до кінця. Чому він мав бути мирним? Я ніколи не була така, і його батько також — тоді, коли була з ним. Різниця в тому, що він не боявся згоріти дотла.

***

Минали довгі дні, які настали по тому, і я хапалася за ту думку, як за рятівну колоду. І вона таки допомогла мені. Бо коли він вирячувався на мене, лютий і непокірний, повстаючи проти мене всім серцем, я могла згадати про це й перевести подих ще раз.

Я прожила тисячу років, але вони не здавалися такими довгими, як Телегонове дитинство. Я молилася, щоб він заговорив рано, а тоді пошкодувала про це, бо все його шаленство тепер ще й мало голос. «Ні, ні, ні!» — кричав він, вивертаючись із моїх рук. А тоді, за якусь хвилину, вилазив мені на коліна й верещав: «Мама!» — аж боліли вуха. «Я тут, — говорила йому я, — тут». Але то не було аж надто близько. Я могла ходити з ним увесь день, грати з ним у кожну гру, яку він просив, але щойно відвертала увагу бодай на хвилину, він лютував і волав, припадаючи до мене. Тоді я сумувала за своїми німфами або ще за кимось, кого могла б схопити за руку й спитати: «Що з ним таке?». А вже наступної миті тішилася, що ніхто не бачить, що я вчинила йому, допустивши, щоб усі ті перші місяці мого жаху затуманили йому голову. Не дивно, що він шаленів.

— Ходи, — умовляла його. — Зробімо щось цікаве. Я покажу тобі чари. Хочеш, перетворю оцю ягідку?

Але він жбурнув її геть і знову побіг до моря. Щовечора, коли він спав, я стояла біля його ліжка й казала собі: «Завтра впораюся краще». І часом так справді й бувало. Іноді ми бігли сміючись берегом, а тоді він застрибував до мене на коліна, дивлячись на хвилі. Його ноги досі хвицали, а руки невгамовно смикали шкіру на моїх руках. Однак його щока лежала на моїх грудях, і я відчувала, як підносяться та опускаються його груди від дихання. Моє терпіння переважало. «Кричи собі, кричи, — думала собі. — Я стерплю».

Кожна година вимагала волі й тільки волі. Це майже ті самі чари, тільки насилати їх потрібно на себе. Він був як велика розлита ріка, і я щохвилини мусила готувати відтоки, щоб його бурхливі води витекли через них. Я почала розповідати йому історії: прості оповідки про кролика, який шукає собі поживу й знаходить, про дитя, яке чекає, коли прийде його мати. Я сподівалася, що всі ці лагідні розповіді умиротворять його неспокійну душу, і, можливо, це таки сталося. Одного дня я зрозуміла, що місяць устиг народитися й постаріти відтоді, коли Телегон востаннє істерично бився об землю. Проминув ще місяць, і десь у ті дні він закричав востаннє. Я шкодую, що не запам’ятала, коли це було. І ще більше шкодувала, що не могла знати заздалегідь, коли це станеться, щоб у всі ті дні без просвітку могла поглядати на обрій, чекаючи тієї хвилини.

Його розум породжував думки й слова, які проростали немовби нізвідки. Йому вже минуло шість. Його обличчя роз’яснилося, і він дивився, як я працюю в саду, надрубуючи якийсь корінь.

— Мамо, — сказав він, кладучи руку мені на плече, — чому ти не ріжеш тут? — Він витяг невеликого ножа, якого тоді носив, і корінь піддався йому. — Бачиш, — сказав він повагом. — Це легко.

Він досі любив море. Знав кожну мушлю й рибу. Робив плоти з балок і плавав у затоці. Він плескався в припливних ставках і стежив, як посуваються боком краби.

— Поглянь на отого, — говорив він, тягнучи мене за руку. — Я ще не бачив такого великого. Я ще не бачив такого малого. Отой найяскравіший, а той найтемніший. Цей краб утратив одну клешню, а он на її місці виростає ще більша. Хіба не хитро?

І знову мені схотілося, щоб іще хтось був на острові. Тепер уже не заради співчуття, а щоб голубити його зі мною. Я сказала б: «Подивіться, чи можете ви повірити?». Які буревії ми витримали, які перейшли скелі. Я підвела його, але тепер він однаково найчудовіше диво цього світу.

Він скривився, побачивши вологу на моїх очах.

— Мамо, — сказав він, — із крабом нічого не станеться. Я ж сказав тобі: клешня вже відростає. А тепер ходи й подивися на цього. У нього плями, як очі. Він може ними бачити, як ти гадаєш?

Уночі він уже не вимагав від мене історій, а вигадував власні. Я думаю, що саме туди й відійшло його шаленство, бо кожна розповідь була сповнена чудернацьких створінь: грифів, левіафанів та химер, які їли з його рук і ходили з ним у дивовижні мандри, а якщо ні, то він брав над ними гору, удаючись до хитромудрих замислів. Можливо, усяка дитина, яка жила в товаристві матері, мала б таку розвинену уяву. Я не можу сказати напевне, але його обличчя сяяло, коли він вигадував ті видіння. Здавалося, він підростає щоднини. Йому було вісім, десять, дванадцять. Його погляд посерйознішав, кінцівки стали довгі й сильні. Він мав звичку стукати одним пальцем по столу, коли читав моралі, як старий дід. Найбільше він любив історії про хоробрість та винагороджену чесноту: «І саме тому ніколи не можна», «потрібно завжди», «саме тому завжди треба упевнитися…».

Я полюбляла цю певність, його легкий світ, де добро існувало цілком окремо від зла, де всяка хиба мала свій наслідок, світ переможених страхіть. То не був той світ, який знала, але я жила б у ньому стільки, скільки він мені дозволить.

В одну з таких літніх ночей свині стиха рилися під нашими вікнами. Йому було тринадцять. Я засміялася й сказала:

— Ти знаєш більше оповідок, ніж твій батько.

Я побачила, як він вагається, ніби я рідкісна птаха, яку боязко випустити з рук. Він питав уже про свого батька раніше, але я завжди казала: «Ще не час».

— Ну ж бо, — мовила я, усміхнувшись до нього. — Я відповім тобі. Пора.

— Хто він?

— Володар, який прибув на цей острів. Він знав тисячу й одну хитрість.

— Який він?

Я гадала, що мої спогади про Одіссея будуть гіркі. Але насправді то була велика радість — малювати його образ.

— Чорнявий, темноокий, з рудими пасмами в бороді. Його руки були великі, а ноги — короткі й сильні. Він був завжди швидший, ніж здавалося.

— Чому він поїхав?

Це запитання як паросток дуба, подумала я. Звичайна зелена галузка, але в ній заховано довгий стовбур із глибокими розгалуженнями. Я вдихнула.

— Коли він від’їжджав, то не знав, що я носила тебе. Він має дружину вдома та сина. Але це ще не все. Боги й смертні не можуть щасливо співіснувати. І це правильно, що він так учинив.

Його обличчя насупилося в задумі.

— Скільки йому було років?

— Трохи за сорок.

Я побачила, як він рахує.

— То навіть шістдесяти ще нема. Він живий?

Було дивно думати про це: як Одіссей виходить на берег Ітаки, вдихає повітря. У мене було так мало часу на мрії, відколи народився Телегон. Але образ, що постав переді мною, був принадний і здоровий.

— Гадаю, що так. Він був дуже сильний. Духом, я маю на увазі.

Тож тепер, діставши таку змогу, він випитував усе, що я пам’ятала про Одіссея, його рід, царство, дружину, сина, дитячі заняття, почесті, добуті на війні. Ті історії досі жили в мені, такі самі живі, якими Одіссей розповів мені їх, з тисячами підступних змов та проб. Але сталася дивна річ, коли я спробувала переповісти їх тепер Телегону. Чомусь почала вагатися, не домовляти, змінювати. Коли світле обличчя сина було переді мною, їхня брутальність здавалася очевиднішою, ніж раніше. Те, що я вважала раніше пригодою, тепер було кривавим і потворним. Здавалося, змінився навіть сам Одіссей, який був тепер черствим, а не безстрашним. Кілька тих разів, коли я залишала історію, якою вона була, мій син супився.

— Ти розказуєш неправильно, — говорив він. — Мій батько ніколи не вчинив би такого.

— Твоя правда, — говорила я. — Твій батько відпустив того троянського шпигуна в горностаєвій шапці, і він щасливо повернувся додому, до своєї сім’ї. Твій батько завжди дотримував слова.

Телегон засяяв.

— Я знав, що він достойний чоловік. Розкажи мені більше про його горді подвиги.

І тоді я снувала ще одну брехню. Чи докорив би мені Одіссей? Я не знала, і мені було байдуже. Я вчинила б щось набагато, набагато гірше, аби тільки мій син був далі щасливий.

Час від часу в ті дні я думала, що розповім Телегону, коли він стане розпитувати про мене. Як би я прикрашала розповідь про Еета, Пасифаю, Скіллу, свиней? Але цього ніколи не сталося. Він мене не спитав.

Він чимраз довше ходив сам островом. Повертався розпашілий і без угаву сипав словами. Він став цибатий і мав надтріснутий голос.

— Розкажи мені про батька, — сказав він. — Де Ітака? Яка вона? Чи далеко до неї звідси?

Була осінь, і я варила варення на зиму. Дерева могли розквітнути будь-коли з моєї волі, але ця робота сама собою була мені на втіху: булькання цукристих рідин, півпрозорі самоцвітні барви, увесь мій найкращий врожай, збережений у дзбанках.

— Мамо! — зайшов він до хати з криком. — Там корабель, і його спіткало лихо. Він тоне недалеко від берега — він піде на дно, якщо не пристане!

Він уже не вперше помічав моряків. Вони часто пропливали повз наш острів. Але вперше йому схотілося допомогти їм.

Я згодилася піти з ним до скелі. То була правда: корабель похилився, і в його трюм набігала вода.

— Бачиш? Хоч цього разу ти здіймеш чари? Уяви собі, як вони дякуватимуть.

«Звідки ти знаєш? — хотіла я спитати. — Часто люди, потрапивши в скруту, страх як не люблять дякувати й нападуть на тебе, щоб тільки стати самими собою».

— Будь ласка, — просив він. — А якщо це хтось такий, як мій батько?

— Нема на світі такого, як твій батько.

— Вони потонуть, мамо. Потонуть! Ми не можемо просто стояти й дивитися, треба робити щось!

Він був приголомшений. На очах блищали сльози.

— Будь ласка, мамо! Я не можу дивитися, як вони вмирають.

— Тільки раз, — сказала я. — Тільки один раз.

До нас долинали їхні крики, які приносив вітер. «Берег, он берег!» Вони повернули судно, і воно, похилившись, рушило до нас. Він пообіцяв мені заховатися, поки вони сходили стежкою до будинку. Мав залишатися в покої, доки вони питимуть вино, і втекти, щойно отримає від мене знак. Він погодився й ладен був погодитися на будь-що. Я пішла до кухні й заварила своє старе зілля. Мені здавалося, що я стою у двох кімнатах водночас. Тут я змішувала трави, як і доти сотні разів, і мої пальці самопливом знаходили всі складники. І тут був мій син, який шаленів і стрибав.

— Звідки вони, ти знаєш? Об які скелі вдарилися? Чи можемо ми полагодити їхній корабель?

Я не знаю, як відповіла. Кров застигла в моїх венах. Я спробувала пригадати свої старі хитрощі, уміння припрошувати їх: «Заходьте-но, я вам допоможу. Чи не долити вам вина?».

Я здригнулася, почувши стук, хоча й чекала його. Я відчинила двері, і вони прийшли, обідрані, голодні, зневірені, як завжди. Капітан — чи був він як скручена змія? Я не могла сказати. Відчула раптову нудоту. Хотіла грюкнути перед ними дверима, але було вже пізно. Вони побачили мене, і мій син припав до стіни, прислухаючись до кожного слова. Я попередила його, що можу використати проти них свою магію. Він кивнув.

— Авжеж, мамо, я розумію.

Але він не мав про це й гадки. Він ніколи не чув хрускоту ребер, вологого репання тіла, коли воно перемінюється, набуває іншої форми.

Вони посідали на моїх лавках. Їли й заливали в горлянки вино. Але я однаково поглядала на капітана. Його очі були пильні. Вони уважно оглядали кімнату, спинялися на мені.

— Пані, — сказав він. — Яке ваше ім’я? Кому ми повинні дякувати за цю гостину?

Я зробила б це тоді, понівечила б їх і зім’яла. Проте до вітальні зайшов Телегон. Він надягнув накидку й повісив на пояс меча. Йому було п’ятнадцять.

— Ви в домі богині Цирцеї, доньки Геліоса, і її сина на ім’я Телегон. Ми помітили, як тоне ваш корабель, і дозволили йому запливти на наш острів, хоча зазвичай він закритий для смертних. Ми радо допоможемо вам усім, поки ви тут.

Його голос був рівний, твердий, як злежала дошка. Очі були темні, як у батька, хоча й іскрилися позолотою. Чоловіки здивовано подивилися. І я також. Я думала про Одіссея, який не бачив сина роки, а тепер налякалася сама, зрозумівши, як він раптово виріс.

Капітан став на коліна.

— Богине, кланяємося тобі. Певне, самі благословенні парки принесли нас сюди.

Телегон показав чоловікові підвестися. Він сів на чолі столу й подав їжу на тацях. Чоловіки майже не їли. Вони тяглися до нього, як виноградна лоза до сонця, дивлячись зачудовано, змагаючись, щоб розповісти йому свою історію. Я дивилася, чудуючись, що він носив у собі цей дар увесь час. А я ж не така, як він, — без рослин моя магія безсила.

Я дозволила йому піти з ними на берег, допомогти їм латати судно. Я не тривожилася, принаймні аж надто. Мої чари, наслані на тварин острова, захистили б його, але ще більше захищало його ж чародійство, бо ті люди поводилися як зачаровані. Він був молодший за всіх них, але вони кивали на кожне слово з його уст. Він показав їм, де ростуть найкращі гаї, які дерева вони можуть зрубати. Показав їм струмки й тінь. Три дні вони жили з нами, латаючи дірку у своєму кораблі, і годувалися з наших припасів. Увесь той час я покидала їх тільки тоді, коли вони спали. «Господарю», — кликали вони його, коли з ним розмовляли, і щиро питали про його думку, наче він якийсь майстер-тесля дев’яноста років, а не хлопець, який ще зроду не бачив трюму корабля. «Господарю Телегоне, пане, як ви гадаєте, чи так згодиться?»

Він оглянув латку.

— Дуже добре. Майстерна робота.

Вони засяяли і, коли відпливли, посхилялися над поручнями, вигукуючи слова подяки й молитви. Його обличчя залишалося світлим, поки він міг бачити корабель. Тоді його радість вгасла.

Визнаю: багато років я сподівалася, що він зможе стати чарівником. Я пробувала вчити його своїх трав, їхніх назв та властивостей. Часто робила якісь дрібні чари при ньому, сподіваючись, що вони впадуть йому в око. Але вони його аж ніяк не цікавили. Тепер я розуміла чому. Чарівництво змінює світ. Він же хотів іншого — долучитися до нього.

Я спробувала сказати щось, сама не знаю що. Але він уже відвертався від мене, прямуючи в ліс.

Він тримався осторонь усю ту зиму, весну та літо. Від першого проміння сонця в небі й до самого заходу я не бачила його. Кілька разів запитувала, куди він ходив, і він недбало махав рукою в бік берега. Я не наполягала. Він був заклопотаний, завжди біг кудись, задиханий, і повертався додому з купою шпичаків у туніці. Я бачила, як він ширшає в плечах, як мужніє його обличчя.

— Ота печера недалеко від берега, — сказав він. — Там, де мій батько тримав корабель. Вона може бути моєю?

— Усе на цьому острові твоє, — сказала я.

— Чи може вона бути тільки моєю? Ти обіцяєш не заходити?

Я пригадала, яким важливим у моїй юності було моє особисте життя.

— Обіцяю, — погодилася я.

Я міркувала потім, чи не використав він проти мене тих самих чарів, які подіяли на моряків. Бо була наче вгодована корова в ті дні, спокійна й безклопітна. «Нехай він ходить, — казала я собі. — Він щасливий, він росте. Яке лихо може спіткати його?»

— Мамо, — сказав він.

Тільки почало світати, і бліде світло зігрівало листя. Я полола, стоячи навколішках у саду. Він зазвичай не вставав так рано, але то були його уродини. Йому минуло шістнадцять.

— Я зробила тобі груші в меду, — сказала я.

Він підняв руку, показавши напівз’їдений плід, на якому блищав сік.

— Я знайшов їх, дякую. — Він помовчав. — Я хочу показати тобі щось.

Я витерла бруд і пішла за ним лісовою стежиною до печери. Усередині стояв невеликий човен, приблизно такий, який був колись у Главка.

— Чий він? — запитала я. — Де вони?

Він похитав головою. Щоки його запашіли, заясніли очі.

— Ні, мамо, він мій. Ця думка спала мені ще до того, як прибули моряки, але коли я побачив, як вони працюють, то впорався значно швидше. Вони дали мені кілька своїх знарядь і показали, як зробити інші. Що ти думаєш?

Пильніше придивившись, я побачила, що його вітрило зшите з моїх простирадл, а борти грубо витесані й з безліччю скалок. Я розсердилися, але гордість загорілася в мені також. Мій син збудував усе це сам, за допомогою самих лише примітивних знарядь і сили волі.

— Він гарненький, — сказала я.

Телегон усміхнувся.

— Правда? Він сказав, що нічого говорити не треба. Але я не хотів це від тебе таїти. Я думав…

Він спинився, побачивши подив на моєму обличчі.

— Хто сказав?

— Усе гаразд, мамо, він не зашкодить мені. Він сказав, що допомагає мені. Сказав, що раніше бував тут часто. Що ви давні друзі.

«Давні друзі». Як же я не догледіла небезпеки? Я пригадала тепер Телегонове сп’яніння, коли він приходив уночі. Мої німфи зазвичай приходили з таким самим обличчям. Афіна не могла переступити мої чари, ні, нема в неї сил у підземному світі. Але він ходить усюди. Коли він не грав у кості, то сам приводив духів під браму Аїда. Бог втручання. Бог змін.

— Гермес мені не друг. Розкажи мені все, що він тобі казав. Негайно.

Його обличчя зачервонілося від зніяковіння.

— Він сказав, що може допомогти мені, і допоміг. Сказав, що це має статися несподівано. Якщо струп має відпасти, сказав він, то найкраще, коли це станеться швидко. Мені буде задосить якихось пів місяця, і я повернуся до весни. Ми випробували його в затоці, і він досить міцний.

Його слова сипалися так швидко, що я ледве встигала розбирати їх.

— Що ти маєш на увазі? На що тобі треба цих пів місяця?

— На подорож, — сказав він. — До Ітаки. Гермес каже, що він проведе мене повз потвор, а тому за мене навіть не бійся. Якщо я відпливу з денним припливом, то дістануся наступного острова ще до темряви.

Мені відібрало мову, так наче хтось вирвав язика з мого рота.

Він поклав долоню на мою руку.

— Не тривожся. Зі мною все буде гаразд. Гермес — мій предок через мого батька, так він каже. Він не зрадить. Мамо, ти мене чуєш?

Він тривожно приглядався до мене з-під чуба.

Кров похолола в мене в жилах, коли я побачила, який він юний. Чи була я колись така юна?

— Він бог облуди, — сказала я. — Тільки дурні можуть покладатися на нього.

Він зачервонівся, але непокора найшла на його обличчя.

— Я знаю, хто він. Я покладаюся не лише на нього. Я беру свій лук. І, крім того, він вчить мене орудувати списом. — Син показав на палицю, що схилилася в кутку, до якої був прив’язаний один із моїх старих кухонних ножів. Він, напевне, помітив мій жах, а тому додав: — Я зовсім не мушу використовувати його. До Ітаки лише кілька днів, і тоді я буду в безпеці з батьком.

Він підступив до мене, сповнений щирості. Гадав, що відповів на всі мої заперечення. Був гордий собою, тішився своїми новими задумами. Як же легко ті слова вихопилися в нього: безпечно, батько. Я відчула, як у мені палає ясний гнів.

— Звідки ти взяв, що тебе привітають на Ітаці? Про свого батька ти знаєш лише історії. І він уже має сина. Ти справді думаєш, що Телемах утішиться, побачивши свого брата-байстрюка?

Він здригнувся трохи на того байстрюка, але відповів сміливо:

— Не думаю, що він буде проти. Я не прийшов по царство чи його спадщину й поясню йому це. Я залишуся на цілу зиму, і за той час ми будемо добре знайомі.

— То он що. Усе вже вирішено. Ви з Гермесом дещо собі замислили й тепер вважаєте, що мені залишається побажати вам попутного вітру.

Він подивився на мене із сумнівом.

— Скажи мені, — мовила я, — що всеобізнаний Гермес каже про свою сестру, яка хоче тебе умертвити? Про те, що тебе вб’ють тієї ж миті, коли ти ступиш крок із цього острова?

Він зітхнув.

— Мамо, то було так давно. Вона вже достоту забула.

— Забула?! — Мій голос роздер стіни печери. — Ти божевільний?! Афіна не забуває. Вона проковтне тебе одним духом, як сова — дурнувату мишу.

Його обличчя збіліло, але він наполягав далі з хоробрим серцем:

— Я спробую щастя.

— Цього не буде. Я забороняю тобі.

Він вражено подивився на мене. Я ніколи ще нічого йому не забороняла.

— Але я повинен плисти до Ітаки. Я збудував корабель. Я готовий.

Я ступила до нього.

— Тоді поясню тобі краще. Якщо ти покинеш острів, то помреш. Тому ти не попливеш. А якщо спробуєш, я оберну той твій човен на попіл.

Його обличчя застигло від жаху. Я обернулася й пішла.

Він не відплив того дня. Я ходила сюди-туди кухнею, а він тримався лісу. Уже посутеніло, коли він повернувся додому. Телегон товкся в скринях, голосно зібрав свою постіль. Прийшов показати мені, що не залишиться зі мною під одним дахом.

Коли він проминав мене, я сказала:

— Ти хочеш, щоб я ставилася до тебе як до чоловіка, а сам поводишся як дитина. Ти був захищений тут ціле своє життя. Ти не розумієш небезпек, які чигають на тебе у світі. Ти не можеш удавати, що Афіни немає.

Він чекав на мої слова, як губка — на іскру.

— Твоя правда. Я не знаю світу. І як я можу знати його? Ти не спускала мене з ока.

— Афіна стояла біля вогнища й вимагала віддати тебе на смерть.

— Знаю, — відказав він. — Ти казала мені це вже сотню разів. Але ж вона не пробувала відтоді, чи не так? Хіба ж я не живий ще й досі?

— Через ті чари, які я насилаю й ношу! — Я стала перед ним обличчя до обличчя. — Ти знаєш, чого мені коштує оберігати їхню силу, скільки годин я просиділа над ними, випробовуючи, щоб мати певність, що вона сюди не проникне?

— Тобі це до вподоби.

— До вподоби? — Хрипкий сміх вихопився в мене. — Мені до вподоби робити свою роботу, на яку в мене немає часу від самого твого народження!

— Тоді йди готуй свої чари! Готуй їх і дозволь мені піти! Зізнайся, ти навіть не знаєш, чи Афіна досі сердита. Ти пробувала говорити з нею? Минуло вже шістнадцять років!

Він сказав це так, наче то були шістнадцять століть. Він не міг уявити собі божих обширів, безсердечності, якої потребують невпинні народження й занепад поколінь, що оточують тебе. Він був смертний і молодий. Повільний полудень здавався йому роком.

Я відчула, як горить, палахкоче його обличчя.

— Ти гадаєш собі, що всі боги такі, як я. Що ти можеш нехтувати ними, як тобі заманеться, мати їх за слуг і ставитися до їхніх бажань, ніби це лише надокучливі мухи, яких можна віддігнати від себе. Але вони розчавлять тебе заради розваги, тільки зозла.

— Страх і боги, страх і боги! Ти торочиш мені одне й те саме. Ніколи не говорила мені про щось інше. Проте тисячі чоловіків та жінок ходять цим світом і живуть до самої старості. І деякі з них навіть щасливі, мамо. Вони не сидять без кінця в безпечних бухтах із відчайдушним обличчям. Я хочу бути одним із них. Я призначений таким бути. Чому ти не розумієш цього?

Я відчула, як дзвенить навколо повітря.

— Це ти не розумієш. Я сказала, що ти нікуди не поїдеш, і край.

— То це й усе? Я просто залишуся тут на все своє життя? Доки не помру? Ніколи звідси не відлучуся?

— Якщо буде треба.

— Ні! — Він грюкнув кулаком по столу між нами. — Цього не буде! Тут нічого для мене немає. Навіть якщо прибуде ще один корабель і ти дозволиш йому причалити, тоді що? Кілька днів розваг, і вони попливуть собі геть, а я далі сидітиму тут, як у в’язниці. Якщо таким буде життя, то я бажаю померти. Нехай уже краще Афіна вб’є мене, чуєш ти чи ні? Тоді я бодай побачу щось у своєму житті не із цього острова!

Світ збілів у мене перед очима.

— Мені байдуже, чого ти бажаєш. Якщо ти надто дурний, щоб урятувати своє життя, то я зроблю це сама. Мені задосить моїх чарів.

Уперше він завагався.

— Що ти хочеш сказати?

— Я хочу сказати, що ти навіть не знатимеш, чого тобі бракує. І в тебе й гадки не буде їхати кудись знову.

Він відступив на крок.

— Ні. Я не питиму твого вина. Я не торкнуся нічого, що ти даси мені.

Я відчула отруту у своєму роті. То була велика втіха — побачити, як він нарешті злякався.

— Гадаєш, це мене спинить? Ти ніколи не розумів, яка я сильна насправді.

Його погляд я запам’ятаю на все життя. Погляд людини, яка раптом скинула з очей полуду й побачила справжнє обличчя світу.

Він шарпнув щосили двері й подався в темряву.

Я стояла там довго — ударене блискавицею дерево, пропалене до самого коріння. Тоді пішла на берег. Повітря було холодне, але пісок досі втримував теплінь дня. Я подумала, скільки часу приносила його туди, міцно притискаючи до себе. Я хотіла, щоб він вільно ходив у світі, не обпікаючись і не боячись, і здійснила своє бажання. Він навіть уявити собі не міг безжальної богині зі списом, націленим у його серце.

Я не розповідала йому про його немовлячий вік, яким сердитим і складним він був. Не розповідала історій про жорстокість богів, жорстокість його батька. А треба було, подумала я. Шістнадцять років я підпирала небо, а він навіть не помітив цього. Він повинен би зі мною ходити збирати рослини, що врятували його життя. Він повинен би стояти разом зі мною над піччю, коли я говорила магічні слова. Він повинен би розуміти все, що я робила мовчки, оберігаючи його.

Але що тоді? Він був десь серед дерев, ховаючись від мене. Ці чари так легко набігли мені на думку — вони допоможуть мені відітнути його бажання, як непотрібну гниль від плоду.

Я скреготнула зубами. Хотіла лютувати, шаленіти й плакати. Хотіла проклясти Гермеса за його недомовки й спокуси, але він не був вартий того. Я бачила обличчя Телегона, коли той дивився на море й шепотів слово обрій.

Заплющила очі. Я знала берег так добре, що могла ходити не дивлячись. Коли він був малий, я часто складала списки речей, які зроблю, щоб він був у безпеці. Але розвага та була невелика, тому що відповідь завжди одна. Усе.

Одіссей одного разу розповів мені історію про царя, який мав рану, яку ніщо не могло загоїти, — ні лікарі, ні хоч який тривалий час. Він пішов до оракула й почув його відповідь: тільки той, хто завдав рани, може зцілити її, і тим самим списом, яким її завдано. Тож цар пройшов, кульгаючи, пів світу, знайшов свого ворога, і той оздоровив його.

Тепер мені хотілося запитати в Одіссея: але як той цар примусив допомогти йому того, хто так сильно уразив його?

Відповідь, яка спала мені на думку, була з іншої розповіді. Дуже давно, лежачи у своєму широкому ліжку, я запитала в Одіссея:

— Що ти зробив, коли Ахіллес й Агамемнон не бажали нікого слухати?

Він усміхнувся тоді у світлі полум’я.

— Це легко. Потрібен задум, у якому вони й не повинні нікого слухати.

Роздiл двадцятий

Я знайшла його в оливковому гаю. Його ковдри лежали зім’яті так, наче він боровся зі мною у своїх снах.

— Мій сину, — мовила я. Мої слова здавалися голосними в нерухомому повітрі. Ще не сіріло, але чула, як накочуються вони — велетенські колеса батькової колісниці. — Телегоне.

Він розплющив очі, і його руки піднеслися, мене відтручуючи. Біль пропік мене, гострий, як кинджальне лезо.

— Я прийшла сказати, що ти можеш піти, і я допоможу тобі. Але є умови.

Чи знав він, чого вартували мені ці слова? Не думаю, що знав. Тільки юні мають цей дар — не журитися своїми боргами. Радість уже наповнювала його. Він кинувся до мене, притиснувся обличчям до моєї шиї. Я заплющила очі. Він пахнув зеленим листям і витеклою живицею. Останні шістнадцять років ми не мали нікого, крім одне одного.

— Два дні затримки, — сказала я. — І три речі.

Він кивнув запально.

— Усе на світі.

Тепер, коли я програла, він був поступливий. Принаймні милосердний у перемозі. Я повела його до нашого дому й наповнила його руки травами й пляшечками. Разом ми пішли, брязкаючи ними, до його корабля. Там на палубі я почала сікти, молоти, змішувати свої масті. Він здивував мене, дивлячись на це все. Зазвичай він ішов собі геть, коли я готувала чари.

— Що ти робитимеш?

— Це захист.

— Від чого?

— Від усього, що лише може наслати Афіна: бур, левіафанів, пробоїн.

— Левіафанів?

Я втішилася, побачивши, як він блідне.

— Ця річ не підпустить їх близько. Якщо Афіна захоче напасти на тебе в морі, їй доведеться робити це самій, своїми ж руками, і я гадаю, що вона цього не зробить, тому що їй заборонили парки. Ти повинен триматися човна. Щойно висадишся на Ітаці, іди до батька й проси його заступитися перед Афіною за тебе. Вона покровителька Одіссея і, можливо, послухається його. Присягнися мені.

— Присягаюся.

Обличчя сина споважніло в тіні.

Я полила тим зіллям усі до одної грубі дошки, кожен дюйм вітрила, нашіптуючи заклинання.

— Чи можу я спробувати? — сказав він.

Я дала йому решту того зілля. Він трохи покропив палубу, проказав слова, які чув від мене. Тицьнув пальцем у дерево.

— Подіяло?

— Ні, — відказала я.

— А ти знаєш, які казати слова?

— Я кажу те, що має для мене сенс.

Його обличчя натужилося, наче він викочував камінь на пагорб. Він вирячувався на дошки й говорив різні слова, а тоді ще інші. Палуба не змінилася. Телегон поглянув на мене з докором.

— Це важко.

Попри все я засміялася.

— А ти як думав? Послухай. Коли ти почав будувати цей корабель, то не сподівався ж скінчити роботу, піднісши сокиру лише раз. То була важка багатоденна праця. Чарівництво таке саме. Я трудилася століттями й досі не опанувала його.

— Але не лише тому, — сказав він. — Я ж не чарівник, як ти.

Тоді я згадала батька. Коли багато років тому він обернув поліно у вогнищі на попіл і сказав: «І це ще найменша з моїх сил».

— Імовірніше, ти не чарівник, — сказала я. — Але ти щось інше. Щось таке, про що ми ще не знаємо. І саме тому ти їдеш.

Його усмішка нагадала мені про Аріадну, ласкаву, як літня трава.

— Так, — промовив він.

Я повела його до затіненої частини берега. Поки він доїдав останню грушу, я накреслила його путь камінцями, позначаючи зупинки й небезпеки. Він не проминатиме Скіллу. До Ітаки вели й інші шляхи. Одіссей не міг обрати їх через Посейдонову помсту.

— Якщо Гермес допоможе тобі, то гаразд, але на нього ти ніколи не повинен покладатися. Усе, що він каже, писане по воді. І ти завжди повинен остерігатися Афіни. Вона може прийти до тебе в інших подобах. Наприклад, як вродлива дівчина. Не потрап їй на гачок, хай якими будуть її спокуси.

— Мамо, — рум’янець загорівся на його обличчі, — я шукаю батька. Я думаю лише про це.

Я не казала нічого більше. Ми були лагідніші одне до одного в ті дні, ніж будь-коли, навіть ще перед нашою сваркою. Вечорами ми сиділи разом коло вогнища. На його нозі лежав лев. Стояла лише осінь, та ночі були вже холодні. Я подала його улюблену страву — рибу, начинену печеними травами й сирами. Він їв і слухав мої напучення.

— Коли побачиш Пенелопу, — сказала я, — віддай їй щонайбільшу пошану. Стань на коліна перед нею, піднеси їй хвалу й дари — я знайду тобі щось годяще. Вона розсудлива, але жодна жінка не зрадіє, побачивши нажиту дитину свого чоловіка. І Телемах. Стережися його. Він може втратити через тебе найбільше. Чимало байстрят стали царями свого часу, і він знає це. Не вір йому. Не повертайся до нього спиною. Він буде розумним і бистрим, навченим своїм батьком.

— Я добре стріляю з лука.

— У дуби й фазанів. Ти не воїн.

Він зітхнув.

— Та навіть коли він спробує, твої сили збережуть мене.

Я нажахано подивилася на нього.

— Не будь дурнем. Я не маю такої сили, що служитиме тобі так далеко звідси. Покладатися на неї — це певна смерть.

Він торкнувся моєї руки.

— Мамо, я хочу лише сказати, що він смертний. Я маю половину твоєї крові й багато моїх здібностей, я про це.

Яких здібностей? Я хотіла труснути його за плечі. Трохи чарівності? Уміння приворожити смертних? Бачачи його обличчя, сповнене стількох сміливих надій, я почувалася старою. Молодість буяла в ньому й зріла. Темні кучері звисали над його очима, і голос погрубшав. Хлопці й дівчата зітхатимуть по ньому, але я бачила лиш одне: тисячі вразливих місць на його тілі, де може скінчитися його життя. Голизна його шиї лякала у світлі вогню.

Він прихилив голову до мене.

— Зі мною все буде добре, обіцяю.

«Ти не можеш такого обіцяти! — хотілося закричати мені. — Ти не знаєш нічого!» Але чия це провина? Я відгородила його від світу. Я змалювала його історію яскравими сміливими барвами, і він закохався в моє мистецтво. І тепер уже надто пізно повертатися й міняти щось. Якщо я така стара, то мала бути й мудра. Треба було думати ще до того, як пташеня вилетіло з гнізда.

Три речі, сказала я йому, ми повинні зробити. Але остання — для мене одної. Він не питав мене про неї. Якісь чари, подумав, напевне, він. Якась трава, яку вона хоче викопати. Я чекала, доки він пішов до ліжка, а тоді рушила при світлі зір до берега океану.

Хвилі гладили мені ноги, хапалися за край моєї одежі. Я стояла неподалік від печери, де чекав Телегонів човен. За кілька годин він зійде на нього, піднесе прямокутний кам’яний якір, розгорне грубо пошите вітрило. Він чемний хлопець і махатиме мені рукою, поки я бачитиму його. Тоді обернеться й шукатиме очима невеликий кам’янистий острів, з яким пов’язані всі його сподівання.

Я пригадала батькові палати, чорні течії Океану, тієї великої ріки, що обтікає всю землю. Якщо в бога тече кров наяд, то він може пірнути між хвиль і пливти крізь пори в скелях, через тисячі приток аж до того місця, де його течія пробігає біля самого дна моря.

Ми подорожували колись туди, Еет і я. Зустрівшись, ті дві води не зливаються, а творять своєрідну мембрану, в’язку, як медуза. Через неї можна бачити відблиски світіння в океанській темряві, і якщо прикласти до неї руку, то можна відчути глибоку воду з другого боку, незвичайно холодну. Коли ми відсмикували пальці, їх пощипувало й вони смакували сіллю.

— Подивися, — сказав Еет.

Він показав на те, що ворушилося в тому безкінечному мороку. Бліда сіра тінь ковзала вперед, велика, як корабель. Вона наблизилася до нас, махаючи в німій темряві своїми страшними крилами. Ми хіба що чули звук спинного хвоста істоти, який волочився по піщаному дну.

Тригон назвав його мій брат. Найбільший у своєму роді, сам бог. Кажуть, що батько Уран, творець світу, помістив його туди, убезпечившись, бо отрута з хвоста істоти була наймогутніша в цілому всесвіті. Єдиний доторк миттю вб’є смертного й прирече великого бога на вічні муки. А меншого бога? Що вчинить із нами?

Ми задивлялися на його химерне неземне обличчя, на плаский довжелезний рот. Ми бачили його живіт із білими зябрами, коли той пропливав над нами. Очі Еета були широко розплющені та ясні.

— Подумай лише, яка б вийшла зброя.

Я знала, що порушую умови вигнання. Саме тому чекала ночі й густих хмар, що заступлять очі моїй тітці. Якщо все буде гаразд, то повернуся до ранку, до того як помітять мою відсутність. А якщо ні, то нехай. Мене навряд чи зможуть скарати більше.

Я ступила у хвилі. Вони піднеслися над моїми ногами, над животом. Вище мого обличчя. Мені не довелося обтяжувати себе каменями, як мав би зробити смертний, борючись проти своєї пливучості. Я твердо йшла океанськими рифами. Понаді мною невпинно рухалися хвилі, але я була надто глибоко, щоб відчувати їх. Очі освітлювали мені шлях. Пісок ворушився навколо, і камбала схоплювалася з-під моїх ніг. Інші істоти не підступали близько. Вони чули кров наяди в моїх жилах. Або й, можливо, сліди на руках від усіх отрут, що зібралися там за стільки років чаклування. Я подумала, чи варто говорити з морськими німфами, просити в них допомоги. Але їм навряд чи сподобається те, що я прийшла робити.

Я занурювалася, глибше поринаючи в темну безвість. Вода не моя стихія, і я це знала. Холод пробирав до кісток, сіль роз’їдала обличчя. Тягар океану горою лежав у мене на плечах. Але витривалість завжди була моєю чеснотою, і я йшла далі. Удалині бачила пливучі гори китів та гігантських кальмарів. Я схопила ніж, вигострений так, як лише можна вигострити бронзу, але вони також не підпливали.

Нарешті я стала ногами на найглибше морське дно. Пісок був такий холодний, що обпалював ноги. Тиша панувала там, вода була геть нерухома. Тільки проблиски мандрівного світіння виднілися в темряві. Він був мудрий, той бог. Примусити гостей мандрувати до того місця, де не живе ніхто, крім нього.

Я вигукнула:

— Великий владарю глибин, я прийшла зі світу, щоб позмагатися з тобою.

Я не почула жодного звуку. Навколо мене розляглися глухі соляні простори. Тоді темрява розійшлася і з’явився він. Велетенський, біло-сірий, він палав у глибинах, як відбиток сонця. Його тихі крила колихалися, і струмені води розпливалися з-під них. Його очі були вузькі й прорізані, як у кота, а рот — як безкровний розтин. Я дивилася на нього. Ступаючи у воду, міркувала собі, що це буде лише ще один Мінотавр, ще один олімпієць, якого я зможу перехитрити. Але тепер, коли ця моторошна неосяжність виринула переді мною, дух мій занепав. Це створіння старіше, ніж усі краї світу, давнє, як перша краплина солі. Навіть мій батько здаватиметься дитиною перед ним. Побороти таку істоту — це як перепинити море. Холодний страх пропік мене до кісток. Усе своє життя я боялася, що якийсь велетенський жах настигне мене. Більше чекати не доведеться. Він тут.

«Навіщо тобі змагатися зі мною?»

Усі великі боги мають силу говорити подумки, але коли я почула слова цієї істоти, то в мене задрижали жижки.

— Я прийшла, щоб відібрати твій отруйний хвіст.

«І навіщо ти бажаєш такої сили?»

— Афіна, донька Зевса, хоче вкоротити віку моєму синові. Моя сила не зможе захистити його, але зможе твоя.

Його неблимні очі спинилися на мені.

«Я знаю, хто ти, донько сонця. Усе, чого торкається море, доходить врешті до мене в цій глибині. Я відаю тебе. Я відаю всю твою сім’ю. Твій брат також одного разу прийшов шукати моєї сили. Він пішов з порожніми руками, як і всі решта. Я не той, з ким ти могла б боротися».

Відчай пройняв мене, бо знала, що він каже правду. Усі водяні страхіття вкриті рубцями від боїв зі своїми братами — левіафанами. Але не він. Він був гладенький усюди, бо ніхто не смів протистояти його прадавній силі. Навіть Еет визнав своє безсилля.

— Але я однаково мушу спробувати. Заради сина.

«Це неможливо».

Його слова були холодні, як і весь він. Щомиті я відчувала, як втрачаю свою волю, як висмоктують її безжальний холод тих хвиль і його неблимний погляд. Я змусила себе говорити:

— Я не можу цього прийняти. Мій син повинен жити.

«Смертний повинен лиш одне — померти».

— Якщо я не можу змагатися з тобою, то, можливо, могла б якось віддячити тобі? Подарувати щось? Виконати роботу?

Його рот розкрився з німого сміху.

«Хіба ти маєш те, чого б я хотів?»

Ні, і я це знала. Він споглядав мене своїми блідими котячими очима.

«Мій закон такий, як і повсякчас. Якщо хтось хоче отруту з мого хвоста, то спершу мусить сам спізнати її. Така ціна. Вічний біль за кілька смертних років для твого сина. Чи варто її платити?»

Я подумала про народження дитини, яке ледь пережила. Подумала, що цей біль триватиме без кінця, і жодні ліки, жодні цілющі бальзами не полегшать його.

— Ти говорив те саме моєму братові?

«І всім іншим також. Він відмовився. Вони відмовляються завжди».

Коли я дізналася про це, то відчула певну наснагу.

— А які інші умови?

«Коли тієї сили більше не треба, кинь її у хвилі, щоб вона повернулася до мене».

— Ото й усе? Ти присягаєш?

«Ти бажаєш зв’язати мене присягою, дитино?»

— Я хочу знати, що ти дотримаєшся угоди.

«Дотримаюся».

Водяні течії плинули навколо нас. Якщо я це зроблю, Телегон житиме. Мало значення лише це.

— Я готова, — сказала я. — Вжаль.

«Ні. Ти повинна сама прикласти руку до отрути».

Вода засмоктувала мене. У темряві маліла моя відвага. Пісок був усіяний шматками кісток. Усе, що вмирало в морі, урешті-решт знаходило тут свій спочинок. Моя шкіра напнулася, чимраз більше щипаючи, немовби хотіла відірватися й втекти від мене. Милосердя серед богів немає, я знала це все своє життя.

Я примусила себе ступити вперед. Щось схопило мене за ногу. Чиясь грудна клітка. Я висмикнула з неї стопу. Якщо спинюся, то не ворухнуся більше ніколи.

Я підійшла до межі, яка відділяла його хвіст від сірої шкіри. Плоть угорі здавалася нездорово м’якою, наче щось гниле. Шип ледь шурхотів по океанському дну. Зблизька я могла бачити зубчастий край і відчула його силу, густу й блювотно-солодку. Чи зможу знову вибратися з глибин, коли отрута ввійде в мене? А чи лежатиму там, ухопившись за хвоста, поки мій син десь помиратиме?

«Не зволікай», — наказала я собі. Але не могла зрушити з місця. Моє тіло, слухаючись звичайного здорового глузду, уникало самознищення. Мої ноги напружилися, щоб утекти, рвонути назад, до безпеки сухого світу. Достоту як Еет, як усі інші, хто приходив по силу Тригона.

Навколо мене гуляли тьмаві потоки. Телегонове ясне обличчя постало переді мною. Я простягла руку.

Вона розітнула порожню воду, не торкнувшись нічого. Істота знову пливла переді мною, уп’явшись у мене своїми пласкими очима.

«Усе».

Мій розум був чорний, як вода. Час неначе перебіг уперед.

— Не розумію.

«Ти готова була торкнутися отрути. Цього досить».

Мені здалося, що я божеволію.

— Як це може бути?

«Я старий як світ, і умови мої такі, які мені до вподоби. Ти перша виконала їх».

Він піднісся з піску. Змах його крила торкнувся мого волосся, і, коли він зупинився, той шов, що відділяв його хвіст від тіла, був знову переді мною.

«Ріж. Починай згори, бо інакше отрута потече».

Його голос був спокійний, ніби він просив мене розрізати плід. Я відчула млість і памороку. Подивилася на ту шкіру, рівну й ніжну, наче під зап’ястком. Різати її було важко, як горло немовляти.

— Не може бути, що ти дозволиш це, — сказала я. — Це обман. Я можу згубити світ, маючи таку силу. Можу здолати Зевса.

«Світ, про який ти говориш, нічого не важить для мене. Ти перемогла, а тепер бери свою нагороду. Ріж».

Його голос не був ані суворий, ані лагідний, але мені здавалося, що він шмагає мене, як батіг. Вода чавила мене, безмірні глибини простиралися у свою безкінечну ніч. Його м’яке тіло лежало переді мною, гладеньке й сіре. Та я однаково не могла ворухнутися.

«Ти готувалася стати на бій зі мною. А тепер не хочеш узяти, коли я віддаю?»

Мені скрутило живіт.

— Будь ласка. Не примушуй мене.

«Примусити тебе? Дитино, це ти прийшла до мене».

Я не відчувала колодки ножа в руці. Не відчувала нічого. Здавалося, мій син далеко в небі. Я підняла лезо, торкнулася його вістрям сірої шкіри. Вона розтиналася, як квітка, легко й нерівно. Золотий іхор хвилею поплив над моїми руками.

Я пам’ятаю, що думала тоді: мене неминуче засудять за це. Я творитиму всі чари, які захочу, усілякі магічні списи. Але довіку бачитиму, як спливає кров’ю ця істота.

Відокремився останній шмат шкіри. Я тримала хвіст у руці. Він був майже невагомий і зблизька переливався, як веселка.

— Дякую, — сказала я, але мій голос згас у порожнечі.

Я відчувала, як рухаються потоки. Піщини терлися одна об одну. Його крила підносилися. У темряві навколо мерехтіли хмари його золотої крові. Під моїми ногами лежали тисячолітні кістки. Я думала: цього світу я не знесу й миті.

«Тоді, дитино, зроби інший».

Він відплинув у темряву, і за ним тяглася стрічка розлитого золота.

Дорога зі смертю в руці була дуже довга. Я не бачила ніяких інших істот, навіть удалині. Вони стереглися мене раніше, тепер же просто втекли. Коли вийшла на берег, уже посіріло й не було часу на відпочинок. Я пішла до печери та знайшла стару палицю, яка служила Телегонові за списа. Іще ледь тремтячи, я відв’язала линву, якою до неї було прив’язано ножа. Постояла хвилину, дивлячись на його криве ратище, міркуючи, чи не знайти мені нове держално. Але саме з ним він вправлявся досі, і я подумала, що безпечніше залишити його таким, як він звик, з нерівностями й усім рештою.

Я обережно взяла шип за основу. Він покрився плівкою з ясної рідини. Прив’язала його до кінця палиці мотузкою і магією, а тоді наділа на нього шкіряні піхви, зачарувавши їх молі, щоб не випустили отруту.

Він спав із безжурним обличчям, ледь зарум’янілими щоками. Я стояла, дивлячись на нього, аж доки він прокинувся. Він подивився на мене, а тоді скосив очима.

— Що це таке?

— Захист. Не торкайся нічого, крім держална. Одна подряпина — це смерть для людей і мука для богів. Завжди тримай його в піхвах. Це лише для Афіни або найбільшої небезпеки. Ти повинен повернути його потім.

Він був безстрашний, завжди такий був. Без вагання простягнув руку й приклав долоню до держална.

— Воно легше від бронзи. Що це?

— Хвіст Тригона.

Історії про страховиськ завжди були його улюбленими. Він вирячився на мене.

— Тригона? — Його голос наповнився подивом. — Ти забрала в нього хвіст?

— Ні, — сказала я. — Він дав його мені, але не задарма. — Я подумала про ту золоту кров, що розлилася в океанських глибинах. — Бери його тепер і живи.

Він упав на коліна, опустивши очі додолу.

— Мамо, — почав він, — богине…

Я приклала пальця йому до рота.

— Ні, — підвела я його. Він був такий самий високий, як я. — Не починай тепер. Це не годиться тобі, і мені також.

Він усміхнувся до мене. Ми сиділи разом за столом і їли сніданок, який я приготувала, а тоді спорядили корабель, навантаживши його припасами й дарунками, і приволокли до краю води. Його обличчя яснішало щохвилини, ноги літали по землі. Він дозволив мені обійняти себе востаннє.

— Я передам Одіссеєві твої привітання, — сказав він. — Я привезу тобі стільки історій. Мамо, ти не повіриш у них усі. Привезу тобі стільки подарунків, що ти не побачиш палуби.

Я кивнула. Доторкнулася пальцями до його обличчя, і він відплив, таки справді махаючи рукою, доки не зник з очей.

Роздiл двадцять перший

Зимові шторми рано прийшли того року. Пекучі краплі дощу падали так рідко, що ледве зволожували землю. Згодом подув пронизливий вітер, змівши листя з дерев за день.

Я не була самотня на острові вже… не могла полічити. Століття? Два? Я говорила собі, що, коли він поїде, робитиму всі ті речі, які відкладала шістнадцять років. Готуватиму чари з ранку до ночі, копатиму коріння й забуватиму про їжу, збиратиму лозу й плестиму кошики, доки купа виросте аж до стелі. Я житиму в мирі, й один за одним проминатимуть дні. То буде час для спочинку.

Натомість я ходила берегом, поглядаючи вдалечінь, ніби могла досягти своїм поглядом аж до Ітаки. Я вираховувала, коли настане той чи той момент у його подорожі. Тепер він спинився, щоб набрати прісної води. А зараз уперше побачив острів. Він вирушив до палацу й став навколішки. А що Одіссей? Я не казала йому, що вагітна, перш ніж він рушив у путь. Що він подумає про дитину, яка народилася в нас?

Усе буде гаразд, запевнила я себе. Він хлопець, яким варто пишатися. Одіссей побачить усі його здібності, так само як примітив відразу Дедалів верстат. Він зробить його своїм повірником і навчить усіх мистецтв смертних: бою на мечах, стрільби з лука, полювання, ораторства. Телегон сидітиме на учтах і зачаровуватиме ітакійців, а батько гордо поглядатиме на нього. Він зачарує навіть Пенелопу й Телемаха. Можливо, знайде собі місце при їхньому дворі, їздитиме сюди-туди й житиме щасливим життям.

Ще чого, Цирцеє? Може, вони всі осідлають грифонів і здобудуть безсмертя?

Повітря пахло морозом, і одна чи дві сніжинки впали з неба. Тисячу тисяч разів я обходила схили Ееї. Тополі чорні й білі переплітали свої голі руки, кизил та яблуні обсипали свої плоди, і ті лежали, всихаючи, на землі. Фенхель, високий, аж по пояс, морські скелі, збілілі від висохлої солі. Над головою рибалили баклани, пірнаючи у хвилі. Смертні полюбляють називати такі природні дива незмінними, вічними, але острів постійно змінювався, і така правда: одне покоління без кінця заступає інше. Уже понад три сотні років минуло, відколи я прийшла сюди. Дуб, що скрипів у мене над головою, я пам’ятала молодим саджанцем. Берег відступав і розпливався, і його вигини змінювалися після кожної зимової пори. Навіть скелі були інакші, посічені дощем і вітром, лапами безлічі ящірок, які видиралися на них, насінням, що застрягало й проростало в їхніх щілинах. Усе зливалося в повсякчасному диханні природи. Усе, крім мене.

Шістнадцять років я відганяла від себе цю думку. Це було легко завдяки Телегону, його несамовитому дитинству, наповненому погрозами Афіни, а тоді його істериками; завдяки його квітучій юності й усім дрібницям життя, які супроводили його день у день: тунікам, які я прала, стравам, які готувала, постелі, яку міняла. Але тепер, коли його не було, я знову відчула, як ця істина підводить голову. Навіть якщо Телегон уникне Афіни, навіть якщо подолає весь шлях до Ітаки й назад, я однаково втрачу його. Через кораблетрощу, недугу, набіги чи війни. І найбільше, чого я можу сподіватися, — це бачити, як поволі марніє його тіло. Бачити, як опускаються плечі, як тремтять ноги, як западає живіт. І врешті-решт я стоятиму над його сивоволосим трупом, дивлячись, як пожирає його вогонь. Пагорби й дерева переді мною, черви й леви, камені й ніжні пуп’янки, Дедалів верстат — усе колихалося, наче марево сну. Під ними було те місце, де я направду жила, — холодна вічність безкрайої журби.

Завила одна з моїх вовчиць.

— Тихо, — сказала я.

Але вона не змовкала, і її голос відлунював від стін, ріжучи мені вуха. Я заснула перед вогнем, поклавши голову на під. Прокинулася знеможена, з хвилястим відбитком ковдри на шкірі. Через вікна струменіло зимове світло, різке й біле. Воно сліпило очі, і від нього на землю лягли глибокі тіні. Я знову схотіла заснути. Але вона скавуліла й завивала, і врешті я примусила себе підвестися. Я пішла до дверей і розчинила їх навстіж. Ага!

Вовчиця шмигнула повз мене й метнулася через просіку. Я стежила, як вона біжить. Арктур називали ми її. Тварини здебільшого не мали імен, але вона була улюбленицею Телегона. Вона підняла морду до скелі, що височіла над берегом. Залишивши двері навстіж, я пішла за нею. Я не одягла плаща, і, коли сходила на вершину, де стояла Арктур, штормовий вітер чимраз сильніше хльоскав мене. Море було щонайгірше, яке лише може бути взимку, — бурхливе й неспокійне, вкрите білими бурунами. Тільки нагальна потреба могла вигнати моряка з гавані. Я вирячила очі, певна, що помиляюся. Але то справді був корабель. Телегонів.

Я побігла назад через ліс і голі колючі чагарі. Жах і радість сплелися в моєму горлі. Він повернувся. Він повернувся заскоро. Напевне, трапилося лихо. Він мертвий. Він змінився.

Він наткнувся на мене серед лаврів. Я схопила його, взяла в обійми, притисла обличчя до його плеча. Він пахнув сіллю і здавався кремезнішим, ніж доти. Я припала до нього, заніміла з полегкості.

— Ти повернувся.

Він не відповів. Я підвела голову й роздивилася його обличчя. Воно було змордоване, потовчене й невиспане. Огрубіле від горя. Я відчула, як тривога спалахнула в мені.

— Що сталося? У чому річ?

— Мамо. Я мушу розповісти тобі.

Його голос був придушений. Арктур притислася до його коліна, але він не торкнувся її. Усе його тіло було холодне й заціпеніле. Відчувши це, я похолола.

— Розказуй, — сказала я.

Але він був сам не свій. Він розповів стільки історій за своє життя, але ця застрягла в ньому, як руда в камені. Я взяла його руку.

— Хай що з тобою сталося, я допоможу.

— Ні! — Він відскочив від мене. — Не кажи цього! Я повинен договорити.

Його обличчя було сіре, наче від отрути. Вітри досі дули, смикаючи наш одяг. Я не відчувала нічого, крім тої відстані, яка відділяла нас.

— Його не було вдома, коли я приплив. Мого батька. — Він ковтнув. — Я пішов до палацу, і вони сказали, що він десь на полюванні. Не залишився там. Чекав на човні, як ти мені й наказала.

Я кивнула. Боялася, що він розридається, коли скажу бодай слово.

— Вечорами трохи гуляв берегом. Завжди брав списа. Я не хотів лишати його на судні. Не хотів…

Судоми пробігли його обличчям.

— Заходило сонце, коли примчав човен. Невелике судно, подібне до мого, але переповнене скарбами. Вони виблискували, коли човен колихався у хвилях. Обладунки, додумав я, і трохи зброї. Чаші. Капітан кинув якір і зістрибнув з носа.

Його очі зустрілися з моїми.

— Я знав. Навіть із тієї відстані. Він був нижчий, ніж я думав. Його плечі були широкі, як у ведмедя. Волосся вже зовсім сиве. Він міг би бути моїм моряком. Я не можу сказати, звідки знав. То було мов… мов увесь цей час мої очі шукали тих обрисів.

Я знала це відчуття. З ним я дивилася на нього, коли він лежав у моїх руках.

— Я закричав до нього, але він уже наближався до мене. Я впав на коліна. Думав…

Його кулак притиснувся до грудей так, ніби хотів продавити його крізь шкіру. Він опанував себе.

— Я думав, що він також мене упізнав. Але він кричав. Він сказав, що я не можу красти в нього й грабувати його край. Він добряче провчить мене.

Я могла собі уявити, який приголомшений був Телегон. Його ще ні в чому не винуватили в житті.

— Він біг до мене. Я сказав, що це помилка. Що я маю дозвіл його сина, царевича. Але він лише розсердився ще більше. «Я тут правитель», — сказав він.

Вітри обдували нас, і на нього набігла гусяча шкіра. Я спробувала обійняти його, але то було те саме, що обіймати дуб.

— Він устав наді мною. Його обличчя було зморщене й поплямлене сіллю. На руці пов’язка, і крізь неї сочилася кров. Він носив ножа на поясі.

Його очі дивилися кудись далеко, наче він знову стояв навколішках на тому березі. Я пригадала пошрамовані Одіссеєві руки, на яких залишили свій слід сотні таких неглибоких надрізів. Він любив битися віч-на-віч. Краще підставити під удар руки, ніж свої кишки. Його посмішка в темному кутку моєї кімнати: «Герої. Ти б бачила їхні обличчя, коли я біг просто на них».

— Він сказав мені покласти списа. А я відповів, що не можу, але він далі кричав, що я мушу його покласти, покласти зараз. Тоді він схопив мене.

Картина ожила в моєму мозку: Одіссей, з оголеними плечима, жилавими ногами, накидається на мого ще майже безбородого сина. Усі ті історії, які я приховувала від нього, зринули в моїй пам’яті. Як Одіссей бив бунтівливих терситів до непритомності. Про всі ті випадки, коли впертий Еврілох ходив із підбитими очима й напухлим носом. Одіссей мав безкінечне терпіння до вередів Агамемнона, але з тими, хто підлягав йому, був суворий, як зимова буря. Воно втомлювало його, усе те неуцтво світу. Стільки непокірних душ, яких він приборкував знову й знову заради своєї мети, стільки нерозумних сердець, яких він день у день змушував вірити у свої надії. Жоден язик не мав такої сили переконання. Потрібні були легші шляхи, і він знаходив їх. Можливо, то навіть була своєрідна втіха — розчавити якусь нещасну невдоволену душу, яка посміла заступити шлях найкращому з греків.

І що побачив найкращий із греків, дивлячись на мого сина? Лагідну вдачу, відсутність страху. Юнака, який ще ніколи в житті не схилявся перед волею іншого.

Я почувалася, як напнута линва, нестерпно туга.

— Що сталося?

— Я побіг. До палацу. Вони сказали б йому, що я не бажаю лиха. Але він був такий прудкий, мамо.

Короткі ноги Одіссея оманливі. Прудкішим за нього був, напевно, лише Ахіллес. У Трої він перемагав у всіх бігових перегонах. У боротьбі одного разу повалив на лопатки Аякса.

— Він схопив списа й смикнув мене назад. Шкіряні піхви зірвалися. Я боявся випустити його з рук. Я боявся, що…

Телегон стояв переді мною живий, але я відчула запізнілий спалах паніки. Як близько він був. Якби спис перекрутився в його руці, зачепив його…

І тоді я зрозуміла. Зрозуміла нарешті. Його обличчя, як випалене поле. Голос, надтріснутий з печалі.

— Я кричав, щоб він був обачний. Я сказав йому, мамо. Сказав: «Не чіпай». Але він викрутив мені його з рук. То була лише найменша подряпина. Кінчиком об його щоку.

Хвіст Тригона. Смерть, яку я вклала йому в руки.

— Його обличчя… змертвіло. Він упав. Я спробував витерти отруту, але не побачив навіть рани. Я повезу тебе до матері, сказав я, і вона допоможе. Його уста побіліли. Я тримав його. «Я твій син, Телегон, народжений від богині Цирцеї». Він почув. Гадаю, що він почув. Він подивився на мене ще раз… перш ніж помер.

У мене відібрало мову. Усе нарешті було зрозуміло. Погрозливий відчай Афіни, її кам’яне обличчя, коли вона говорила мені, що я пошкодую, якщо Телегон не помре. Вона боялася, що він накличе лихо на того, кого вона любить. А кого Афіна любила найбільше?

Я притисла руку до уст.

— Одіссей.

Він відсахнувся від того слова, як від прокляття.

— Я попереджав його. Попереджав. — Йому здушило горло.

Чоловіка, з яким пролежала стільки ночей, умертвила зброя, яку прислала я, умертвила на руках мого сина. Парки сміялися з мене, з Афіни, з усіх. То їхній улюблений гіркий жарт: ті, хто бореться проти пророцтва, лише ще тісніше обвивають його навколо свого горла. Зваблива пастка замкнулася, і мій нещасний син, який ніколи не завдав нікому шкоди, спіймався в неї. Усі ті страшні години він плив додому з гнітючою провиною на серці.

Мої руки заціпеніли, але я змусила себе підняти їх. Я взяла його за плечі.

— Послухай, — сказала я. — Послухай мене. Ти не можеш винуватити себе. Усе це було провіщено дуже давно сотнею різних способів. Одіссей сказав мені якось, що він приречений загинути від моря. Я гадала, що це станеться в кораблетрощі, і навіть не думала про щось інше. Я була сліпа.

— Ти мала б дозволити Афіні вбити мене. — Його плечі опустилися, голос стих.

— Ні! — Я потрусила його так, ніби могла вигнати з нього ту недобру думку. — Я ніколи б не змогла. Ніколи. Навіть якби знала тоді. Ти мене чуєш? — Відчай закрався в мій голос. — Ти знаєш усі ці історії. Про Едіпа, Паріса. Батьки намагалися вбити їх, однак вони однаково жили, щоб не оминути своєї долі. То був шлях, яким ти йшов завжди. У цьому ти повинен знайти розраду.

— Розраду? — здивувався він. — Він мертвий, мамо. Мій батько мертвий.

Моя давня помилка: я так кваплюся допомагати йому, що навіть не встигаю подумати.

— О сину, — сказала я. — Це велика мука. Я відчуваю її також.

Він заплакав. Моє плече стало вологе від його сліз. Під голим гіллям ми тужили разом за тим чоловіком, якого я знала, і також за тим, якого не знала. За Одіссеєвими широкими плугатарськими руками. Його холодним голосом, який так влучно малював примхи богів і смертних. Його очима, які бачили все й виказували так мало. Усе це зникло. Між нами не все було просто, але ми були добрі одне до одного. Він вірив мені, а я — йому, коли, окрім нас, не було нікого. Мій син узяв половину від нього.

Минуло трохи часу, і він відступив від мене. Його сльози висохли, хоча я й знала, що вони прийдуть знову.

— Я сподівався… — Його голос стих, але я все зрозуміла.

Чого завжди сподіваються діти? Щоб їхні батьки пишалися. Я знала, якою болісною може бути смерть цієї надії.

Я приклала руку до його щоки.

— Тіні в підземному світі знають про діла живих. Він не матиме на тебе зла. Він почує про тебе. Він пишатиметься.

Навколо нас зашелестіли дерева. Вітер подув у другий бік. Мій дядько Борей, який розносить свою прохолоду по всьому світу.

— Підземний світ, — сказав він. — Я не думав про це. Він буде там. Коли я помру, то зможу побачити його. Тоді зможу просити пробачення. Решту часу ми будемо разом. Чи ні?

Його голос жив надією. Я бачила цю картину в його очах: великий мореплавець іде до нього через асфоделеві поля. Він упаде на задимлені коліна, й Одіссей накаже йому підвестися. Вони житимуть біч-о-біч у пристановищі мертвих. Біч-о-біч там, де мене не буде ніколи.

Клубок печалі підкотився мені до горла, погрожуючи поглинути мене. Але я готова була торкнутися лиходійної трути заради нього. Чи не зможу я сказати йому цих простих слів, даруючи дрібку розради?

— Так і буде, — сказала я.

Його груди здіймалися, але він заспокоювався помалу. Я витерла плями з його щік.

— Ти розумієш, чому я мусив привезти їх. Я не міг покинути їх після того, що вчинив. І вони самі просили мене. Вони такі втомлені й тужать так само.

Я втомилася сама, невиспана, приголомшена всім, що сталося.

— Кого?

— Царицю, — сказав він. — І Телемаха. Вони чекають у кораблі.

Гілля схилилося наді мною.

— Ти привіз їх сюди?

Він закліпав, відчувши гостроту мого голосу.

— Авжеж. Вони мене просили. У них нічого не залишилося на Ітаці.

— Нічого не залишилося? Телемах тепер цар, а Пенелопа — удова-цариця. Навіщо їм їхати сюди?

Він насупився.

— Вони це мені сказали. Вони сказали, що потребують допомоги. Як я міг не повірити їм?

— А як ти міг повірити?

Я відчула, як кров гупає в горлі. Я чула слова Одіссея, наче він стояв поряд. «Мій син вистежить тих людей, які вб’ють мене. Стане перед ними й скаже: “Ти посмів пролити кров Одіссея. Тепер я проллю твою”».

— Телемах заприсягся вбити тебе!

Він здивовано глянув на мене. Він чув стільки історій про месників-синів, і це однаково було несподіванкою для нього.

— Ні, — сказав він поволі. — Якби він хотів, то зробив би це дорогою сюди.

— Це не доводить нічого, — сказала я надривно. — Його батько знав тисячу хитрощів, і перша з них — удавати дружбу. Можливо, він замислив лихе проти нас обох. Можливо, хоче, щоб я побачила твою смерть.

Мить тому ми тримали одне одного. Але тепер він відійшов.

— Ти говориш це про мого брата, — сказав він.

Те слово, брат, злетіло з його уст. Я подумала про Аріадну, яка простягала руки до Мінотавра, і шрам на її шиї.

— Я також маю братів, — сказала я. — Ти знаєш, що вони зробили б, якби мали наді мною владу?

Ми стояли над могилою його батька, але далі провадили ту саму битву. З богами й страхом, богами й страхом.

— Він єдина кров мого батька, яка залишилася у світі. Я не зможу завернути його. — Синове дихання розтинало повітря. — Я не поверну того, що вчинив, але принаймні можу це. Якщо ти не приймеш нас, я поїду. Я повезу їх деінде.

І він так і вчинить, сумніву я не мала. Забере їх кудись далеко. Я відчула, як давня лють здіймається в мені, та сама, що заприсяглася спалити цілий світ, але не дозволити завдати йому бодай якоїсь шкоди. З нею я могла повстати проти Афіни й підпирати небо. Я зійшла в щонайтемніші глибини. Він був мені на втіху, той великий вогонь, яким я горіла. У моєму розумі виринали образи руйнування: земля котиться в чорну темряву, острови потопають у морі, мої зачаровані вороги в іншій подобі приповзають мені до ніг.

Але тепер, коли до мене приходили ці фантазії, обличчя сина не дозволяло їм укоренитися. Якби я спалила світ, то він би згорів разом із ним.

Я задихала, набравши в легені солоне повітря. Мені не потрібні такі сили, поки що не потрібні. Пенелопа й Телемах, напевно, розумні, але вони не Афіна, а я ж стримувала її шістнадцять років. Вони переоцінили себе, якщо задумали вчинити йому зло тут. Ті чари, які захищали його на острові, далі діяли. Вовчиця не відступала від нього ні на крок. Мої леви стежили з-за скель. І я була разом із ним, його мати-чарівниця.

— Ходімо, — сказала я. — Покажімо їм Еею.

Вони чекали на палубі. Позаду них блідий сонячний круг палав на тлі холодного неба, огортаючи тінню їхні обличчя. Я думала, чи не навмисне вони це зробили. Одіссей якось сказав мені, що запорука перемоги в бою — це маневри навколо сонця, уміння розташуватися так, щоб його світло разило ворогу очі. Але в мені текла кров Геліоса, і жодне світло не могло засліпити мене. Я добре бачила їх. Пенелопу й Телемаха. «Що вони зроблять? — думала я, мов у півсні. — Упадуть на коліна? Як належить вітатися з богинею, яка народила дитину від твого чоловіка? І яка згодом заподіяла йому смерть?»

Пенелопа схилила голову.

— Це велика честь, богине. Ми дякуємо тобі за притулок.

Її голос був лагідний, як оксамит, обличчя спокійне, як стояча вода. Дуже добре, подумала я. То буде ось так. Ця пісня мені відома.

— Ви мої почесні гості, — сказала я. — Вітаю вас.

Телемах носив ножа на поясі. То був такий ніж, яким люди тельбушать тварин. Я відчула, як заколотилося серце. Хитро. Меч, спис — усе це знаряддя війни. А старе мисливське лезо з неприкритим руків’ям не викличе жодних підозр.

— А ти Телемах, — сказала я.

Його голова ледь здригнулася, коли він почув ім’я. Я думала, що він буде таким, як мій син, по вінця заповнений юністю та осяйною грацією. Але він був сторожкий, серйозний на обличчі. Тридцять років мало бути йому. Він здавався старшим.

Він сказав:

— Твій син розповів тобі про смерть мого батька?

Мого батька. Слова зависли в повітрі як виклик. Його сміливість здивувала мене. Я не чекала від нього такого погляду.

— Розповів, — сказала я. — І мені дуже сумно. Твій батько з тих людей, про яких складають пісні.

Обличчя Телемаха скам’яніло. Гнів, подумала я, гнів за епітафію його батькові. Добре. Я хотіла, щоб він розсердився. Так він наробить помилок.

— Ходімо, — сказала я.

Вовки сунули, мовчазні й сірі, навколо нас. Я ступала попереду. Хотіла вільного простору, перш ніж вони опосядуть мій дім і вогнище. Час для роздумів. Телегон ніс їхню кладь, він наполіг на цьому. Вони взяли небагато, не більше як убрання царської сім’ї, але ж Ітака не Кносс. Я чула голос Телегона за собою, він підказував, де підступні місця, слизькі корені й каміння. Його провина густо зависла в повітрі, як зимова мряка. Принаймні їхня присутність розважить його, віджене відчай. Він торкнувся моєї руки на березі, шепочучи: «Вона дуже слабка, думаю, довго не їла. Бачиш, як вона схудла? Ти повинна відігнати тварин. І приготуй просту їжу. Можеш зварити юшку?»

Я не чула під собою ніг. Одіссея немає, але поряд зі мною Пенелопа, і я мушу варити їй юшку. Скільки разів я промовляла її ім’я, і нарешті вона прийшла. «Це мусить бути помста», — гадала я. Яка ж інша мета могла привести їх сюди?

Вони дійшли до дверей. Наші слова досі були оксамитові: заходьте, дякую, пригощайтеся, ви дуже ласкаві. Я подала обід: справді юшку, таці із сиром і хлібом, вино. Телегон наповнив їм тарілки, не зводив ока з їхніх чаш. На його обличчі застигла ота провинна дбайливість. Мій хлопець, який так вправно заправляв ватагою моряків, тепер вичікував, пильнуючи, як той пес, випрошуючи кожну крихту прощення. Уже стемніло, і горіли свічі. Полум’я колихалося від нашого подиху.

— Пані Пенелопо, — сказав він, — бачиш отой верстат, про який я говорив? Пробач, що не взяли із собою твій, але можеш ткати на цьому скільки хочеш. Моя мати згодна.

За інших обставин я б засміялася. Давнє прислів’я каже: ткати на верстаті іншої жінки — це як спати з її чоловіком. Я дивилася, чи не стрепенеться Пенелопа.

— Я радо подивлюся те диво. Одіссей часто розповідав мені про нього.

Одіссей. Його ім’я на повен голос у кімнаті. Я не здригнуся також, як і вона.

— Тоді, можливо, — сказала я, — Одіссей розповідав тобі, що його змайстрував сам Дедал? Я ніколи не була ткалею, гідною такого дару, але ти уславилася своїм умінням. Сподіваюся, ти випробуєш його.

— Ти дуже добра, — сказала вона. — Але все те, що ти чула, занадто перебільшене.

І так тривало далі. Не було сліз, взаємних звинувачень, і Телемах не перехилявся через стіл. Я стежила за його ножем, але він носив його так, ніби й не помічав, що він існує. Він не говорив, а його мати говорила тільки зрідка. Мій син трудився далі, заповнюючи мовчання, але щомиті я відчувала, як зростає його печаль.

Його зір потьмянів. Ледь помітне судомне дрижання пробігало по ньому.

— Ви перевтомлені, — сказала я. — Я проведу вас до ліжка.

Заперечень не було. Вони підвелися, і Телегон ледь похитувався. Я показала Пенелопі й Телемаху їхні кімнати, принесла їм води вмитися й побачила, як зачиняються за ними двері. Я пішла вслід за сином і сіла поруч нього на ліжку.

— Я можу дати тобі сонне зілля, — запропонувала я.

Він похитав головою.

— Я засну.

Він був дуже згідливий від відчаю й утоми. Дозволив мені потримати його за руку й приклав голову мені до плеча. Я не могла не потішитися цією хвилиною, бо ж він рідко дозволяв мені таку близькість. Я провела рукою по його волоссю, дещо світлішому, ніж у його батька. Відчула, як прокотилося по ньому те саме дрижання. Я лагідно поклала його на подушку, підтягши ковдру й обгорнувши кімнату чарами, щоб приглушити гамір, затьмарити світло. Арктур важко дихала в ногах ліжка.

— Де решта твоїх приятелів? — мовила я до неї. — Я б хотіла бачити їх тут.

Вона зиркнула на мене блідими очима: «З мене досить».

Я зачинила за собою двері й пішла попри нічні тіні свого дому. Я так і не прогнала з нього левів. Пенелопа й Телемах їх не лякалися. Мій син, напевне, попередив їх. Чи, можливо, про них розповідав ще й Одіссей? Думка навіяла на мене химерний холод. Я прислухалася, наче могла почути відповідь з їхньої кімнати. Дім мовчав. Вони спали або, може, просто не говорили вголос своїх думок.

Коли я переступила поріг їдальні, там був Телемах. Він стояв посеред кімнати, як стріла на туго напнутій тятиві. Ніж блищав у нього при боці.

«Гаразд, — подумала я. — Нарешті. Та все це буде на моїх умовах». Я пройшла повз нього до вогнища. Налила в чашу вина й сіла в крісло. Увесь цей час його очі стежили за мною. Добре. Я відчула, як моя шкіра наливається силою, ніби перед бурею небо.

— Я знаю, що ти замислив убити мого сина.

Не ворушилося нічого, тільки вогонь палахкотів у вогнищі. Він сказав:

— Звідки ти знаєш?

— Тому що ти царевич і син Одіссея. Тому що ти поважаєш закони богів і людей. Тому що твій батько мертвий, а мій син — причина. Можливо, ти спробуєш замахнутися й на мене. Чи просто хочеш, щоб я це бачила?

Мої очі спалахнули, і від них також упали тіні.

Він сказав:

— Пані, я не бажаю ані тобі, ані твоєму синові зла.

— Як гарно, — мовила я. — Тепер знаю напевне.

Його м’язи не були, як у воїна, випнуті й тверді. На його руках я не бачила шрамів і мозолів. Але він був мікенський царевич, меткий і зугарний, навчений битися чи не з колиски. Пенелопа не занедбала його виховання.

— Як можу я довести це тобі? — сказав він похмуро.

«Він глузує з мене», — подумала я.

— Довести не зможеш. Я знаю, що син повинен помститися за смерть батька.

— Я не перечу. — Він не відводив погляду. — Але тільки тоді, коли його вбито.

Я метнула вгору бровами.

— Ти кажеш, що ні? Але чомусь приніс ножа в мій дім.

Він глянув униз, наче здивувавшись побачити його там.

— Він для тварин, — сказав він.

— Так, — відказала я. — Не маю сумніву.

Телемах витяг ножа з-за пояса й пересунув його на середину столу. Ніж лунко зашкріб по дереву.

— Мій батько помер на березі, — сказав він. — Я почув крики й злякався чергової сварки. Одіссей не був… надто приязний останніми роками. Я прибіг запізно, але побачив кінець. Він сам вивернув списа. Він помер не від руки Телегона.

— Здебільшого люди не шукають причин пробачити батькову смерть.

— Я не скажу нічого за тих людей, — промовив він. — Але вважати твого сина винним було б несправедливо.

Було дивно почути те слово на його устах. То було одне з улюблених слів його батька. Та сама крива посмішка, його піднесені руки. «Що можу я сказати? Світ несправедливий». Я думала про чоловіка, який стояв переді мною. Хоч який був мій гнів, та цей чоловік мав у собі щось таке, що переконувало мене. Не було царського лиску. Жести прості, навіть незграбні. Він невблаганно йде до мети, як той корабель, що бореться проти бурі.

— Ти мав би розуміти, — сказала я, — що всі твої спроби завдати шкоди моєму синові будуть марні.

Він кинув погляд на левів, які розляглися гуртом на підлозі.

— Напевно, я можу це зрозуміти.

Я не чекала від нього такої стриманості, але не засміялася.

— Ти сказав моєму синові, що у вас на Ітаці не залишилося нічого. Але ми з тобою знаємо добре, що на тебе чекає там трон. Чому ти не сидиш на ньому?

— Мене ніхто не чекає на Ітаці.

— Чому?

Він не завагався.

— Тому що я дивився, як упав мій батько. Тому що не вбив твого сина там, де він стояв. І після того, коли палало вогнище, я не плакав.

Його слова лунали спокійно, хоча потайний вогонь тлів у них, як у гарячому жару. Я пригадала той вираз, що пробіг його обличчям, коли говорила про вшанування Одіссея.

— Хіба ти не тужиш за своїм батьком?

— Тужу. Я тужу, що ніколи не бачив того батька, про якого говорили мені всі.

Я приплющила очі.

— Поясни.

— Я не вмію розповідати історій.

— Мені не потрібні історії. Ти прийшов до мене на острів. Ти повинен сказати правду.

Минула якась мить, а тоді він кивнув.

— Ти її знатимеш.

Я взяла дерев’яне крісло, а він — срібне. Старе сидіння його батька. То була одна з перших речей, які впали мені в око, коли Одіссей жив у мене, — як він напівлежав у ньому, наче то ліжко. Телемах сидів, випрямлений, як учень, який проказує урок. Я принесла йому вино. Він відмовився.

Коли Одіссей не повернувся додому після війни, розповів він, почали прибувати женихи, домагаючись руки Пенелопи. Спадкоємці найзаможніших сімей Ітаки й славолюбні сини із сусідніх островів шукали собі дружину і, можливо, разом із нею трон.

— Вона відмовляла їм, але вони сиділи в палаці рік у рік, поїдаючи наші припаси, вимагаючи, щоб моя мати вибрала когось із них. Знову й знову вона просила їх піти, але вони не хотіли. — Задавнений гнів палахкотів у його голосі. — Вони бачили, що ми нічого їм не зробимо — юнак і жінка. Коли ми підходили до них, вони лише реготали.

Я добре знала, що це за люди. Такі потрапляли в мою свинарню.

Але тоді Одіссей повернувся. Десять років по тому, як відплив із Трої, і сім, відколи покинув Еею.

— Він прийшов, перевдягнутий у жебрака, і відкрився лише кільком із нас. Ми вигадали змагання, щоб дати женихам змогу помірятися силою. Той, хто зможе напнути великого Одіссеєвого лука, мав здобути руку моєї матері. Один за одним женихи марно намагалися це зробити. Нарешті вийшов мій батько. Одним рухом він натягнув лук і прострелив горло найгіршого з-поміж них. Я так довго боявся цих людей, але вони падали перед ним, як під косою трава. Він убив їх усіх.

Войовник, який двадцять років гартувався в битвах. Найкращий з-поміж греків після Ахіллеса, який знов узяв у руки свій лук. Звісно, усі вони були приречені. То були зелені хлопці, перегодовані й розбещені. З того вийшла чудова історія: женихи, ліниві й жорстокі, обсіли вірну дружину, погрожуючи відданому спадкоємцеві. Вони заслужили ту кару за всіма законами богів і людей, і Одіссей прийшов, як сама Смерть, щоб учинити її, — скривджений герой, який несе правду у світ. Навіть Телегон виправдав би такий учинок. Але чомусь та картина однаково здавалася мені мерзенною: Одіссей, який протинає собі шлях у палати, про які так довго мріяв.

— Наступного дня прийшли батьки женихів. Усі вони були мешканцями острова. Никанор, який мав найбільше стадо кіз. Агатон із різьбленим сосновим костуром. Евпейт, який часто дозволяв мені рвати груші у своєму саду. Саме він і заговорив: «Наші сини гостювали у твоєму домі, а ти їх убив. Ми вимагаємо заплати». «Ваші сини були злодії та негідники», — відказав батько. Він махнув рукою, і мій дід метнув списа. Череп Евпейта тріснув, і його мозок розбризкався по пилюці. Батько наказав нам убити всіх решту, але зійшла Афіна.

Тож Афіна таки повернулася до нього.

— Вона оголосила, що з ворожнечею покінчено. Женихи заплатили як належить, і кровопролиття більше не буде. Але наступного дня поприходили батьки його воїнів. «Де наші сини? — запитували вони. — Ми чекали двадцять років, щоб привітати їх удома з Трої».

Я знала ті історії, які мав розповісти їм Одіссей. Твого сина з’їли циклопи. А твого — Скілла. Твого розірвали на шматки канібали. Твій син напився й впав із даху. Його корабель потопили велетні, коли я втікав.

— У твого батька були моряки, коли він відплив із мого острова. Хіба ніхто з них не вижив?

Він завагався.

— А ти не знаєш?

— Не знаю чого?

Поки я говорила, моє горло пересохло, як жовті піски Ееї. Несамовите Телегонове дитинство не давало мені часу журитися тим, над чим я не мала влади. Але тепер я пригадала пророцтво Тиресія так ясно, ніби Одіссей щойно промовив його.

— Корови, — сказала я. — Вони з’їли корів.

Він кивнув.

— Так.

Рік ці завзяті, відчайдушні чоловіки жили зі мною. Я годувала їх, вигоювала їхні болячки й рани, радо спостерігала, як ремонтують вони свій корабель. І тепер їх стерто із землі — так, наче вони ніколи й не жили.

— Розкажи мені, як це сталося.

Коли їхній корабель проминав Тринакію, здійнялася буря, змусивши їх зійти на берег. Мій батько не стуляв повік цілими днями, але буря тривала далі, не пускаючи їх у море, і його нарешті здолав сон.

Та сама стара історія.

— Поки він спав, його люди вбили кількох корів. Дві німфи, які оберігали острів, помітили це й пішли до… — Він знову завагався. Я бачила, як він міркує над тими словами: твого батька. — Бога Геліоса. Коли мій батько відплив від берега, корабель розлетівся на друзки. Усі моряки потонули.

Я уявила собі тих зведених золотоволосих сестер, які стояли на колінах із підмальованими очима. «О батьку, то не наша вина. Покарай їх». Ніби його потрібно було просити. Це були Геліос і його невблаганний гнів.

Я відчула на собі погляд Телемаха. Примусила себе піднести чашу й пити.

— Говори далі. Прийшли їхні батьки.

— Прийшли їхні батьки й, дізнавшись, що їхні сини мертві, стали вимагати синівську частку скарбу, добутого в боях під Троєю. Одіссей розповів, що скарб на дні моря, але чоловіки навіть не думали поступатися. Вони приходили знову й знову, і щоразу мій батько гнівався більше. Він ударив Никанора по плечах палицею. Кліта збив із ніг. «Хочете знати правду про свого сина? Він був дурнем і хвальком. Був зажерливий, дурний і не корився богам».

Було приголомшливо чути такі різкі слова з уст Одіссея. Щось у моїй душі хотіло заперечити, сказати, що цього не міг говорити він. Але скільки разів я чула, як він нахвалявся такими речами? Єдина відмінність у тому, як просто Телемах переповідав їх. Я могла собі уявити, як Одіссей зітхає і простягає свої порожні руки. Усе це доля капітана. Усе це безумство людства. Хіба ж це не наша людська трагедія, що деяких людей потрібно бити, як ослів, перш ніж вони дійдуть розуму?

— Потім вони сторонилися його, але мій батько далі перебував у задумі. Він був певен, що вони вчиняють змову проти нього. Він хотів, щоб вартові день і ніч стояли по всьому палацу. Говорив, що треба навчати псів копати рови, щоб ловити зловмисників у темряві. Він виношував задум збудувати велетенський палісад. Наче ми якийсь воєнний табір. Тоді я мав би щось сказати. Але я… я ще сподівався, що це минеться.

— А твоя мати? Що думала вона?

— Я не можу сказати, що думає моя мати. — Його голос похолов. Я пригадала, що вони не говорили одне з одним цілу ніч.

— Вона виховувала тебе сама. Ти повинен знати щось.

— Ніхто не вгадає, що робить моя мати, поки воно не зроблено. — Тепер у його голосі чувся не холод, а гіркота.

Я чекала. Уже побачила, що мовчання спонукає його краще від слів.

— Був час, коли ми довіряли одне одному в усьому, — сказав він. — Ми міркували разом, як щовечора протидіятимемо женихам, чи виходитимемо перед них, чи ні, говоритимемо пихато чи примирливо, чи принесу я добре вино й чи не розіграти нам для них якусь суперечку. У дитинстві я був із матір’ю щодня. Вона водила мене плавати, а потім ми сиділи під деревом і дивилися, як мешканці Ітаки пораються коло своїх буденних справ. Коли нас проминав якийсь чоловік чи жінка, вона завжди знала їхню історію і розповідала її мені, тому що завжди казала, що потрібно розуміти людей, якщо хочеш правити ними.

Погляд Телемаха завис у повітрі. У світлі вогню на його носі пробився згин, якого я не помічала раніше. Давній дар.

— Хоч коли я журився безпекою батька, вона завжди хитала головою: «Ніколи не бійся за нього. Він надто розумний, щоб його вбили, тому що знає всі мудрування людських сердець і як обертати їх собі на користь. Він переживе війну й повернеться додому». І ці слова розраджували мене, бо, коли мати казала щось, це завжди справджувалося.

Добре зроблений лук, називав її Одіссей. Нерухома зірка. Жінка, яка знає себе.

— Я запитав її, як вона досягла цього, як змогла так добре розуміти світ. Вона відповіла, що головне — сидіти нечутно й не показуватися, дати іншим свободу розкрити себе. Вона спробувала повправлятися зі мною, але мені лише стало смішно: «Ти такий потайний, як бик, який ховається серед прибережного піску!» — сказала вона.

І Телемах справді не був потайний. Біль, написаний на його обличчі, годі було сплутати із чимось іншим. Я жаліла його, але якщо бути до кінця чесною, то заздрила йому також. У нас із Телегоном ніколи не було такої близькості.

— Тоді мій батько прийшов додому, і все те пропало, як дим. Він прийшов, наче літня буря, що метає блискавиці в сірому небі. Коли він був із нами, усе інше тьмяніло.

Я знала цю Одіссеєву хитрість. Цілий рік я бачила її щодня.

— Я пішов до неї того дня, коли він побив Никанора. «Здається, він зайшов задалеко», — сказав я. Вона навіть не відвела погляду від верстата. Лиш відповіла, що йому потрібен час.

— І час допоміг?

— Ні. Коли помер мій дід, батько звинуватив Никанора, боги знають чому. Він застрелив його з великого лука й покинув тіло на березі на поталу птахам. Потім він не казав нічого, окрім як про змову: мовляв, мешканці острова точать ножі проти нього, слуги замислюють зраду. Уночі він ходив уздовж вогнища, кожне слово з його уст було про сторожів і шпигунів, про заходи й протизаходи.

— І та зрада справді була?

— Бунт на Ітаці? — Він похитав головою. — Ми не маємо часу на це. Повстання — для островів заможних або пригноблених, тож іншого вибору немає. Тоді я розсердився. Я сказав йому, що немає ніякої змови, і не було ніколи, і хай би він краще сказав народові кілька добрих слів, а не замислював убивства. Батько всміхнувся до мене: «А ти знаєш, — сказав він, — що Ахіллес пішов воювати в сімнадцять? І що він не був наймолодшим воїном у Трої? Хлопці тринадцяти- чотирнадцяти літ пишалися тим, що виходять на поле бою. Я виявив, що хоробрість залежить не від віку, а від правдивого духу».

Він не наслідував свого батька, не зовсім. Проте ритм його мови відтворював Одіссеєву довірчу, знадливу м’якість.

— Звісно ж, він хотів сказати, що я стидовище. Боягуз. Я мав би розправитися з ними однією рукою. Вони ж прийшли тоді, коли мені було вже п’ятнадцять. Я мав би стрелити з його великого лука, а не лише напнути на нього тятиву. У Трої я не прожив би й дня.

Я уявила це собі: дим і вогонь, дзвін старої бронзи, маса з вичавлених оливок. І Одіссей уміло вкриває сина ганьбою.

— Я сказав йому, що ми тепер на Ітаці. Війна скінчилася, і про це знають усі, крім нього. Це розлютило його. З його обличчя щезла усмішка. Він сказав: «Ти зрадник. Ти бажаєш моєї смерті й зазіхаєш на мій престол. Можливо, ти навіть хотів би прискорити події?»

Телемахів голос був спокійний, майже незворушний, але я бачила, як збіліли кісточки на руці, що стискала бильце крісла.

— Я сказав йому, що це він осоромив наш дім. Він міг нахвалятися війною як хотів. Але не приніс додому нічого, крім смерті. Він ніколи не змиє крові зі своїх рук, і я разом із ним також, бо пішов за ним, і шкодуватиму про це решту своїх днів. Потім він поставив на мені хрест. Я не брав участі в радах. Мене не пускали в палати. Я чув, як він кричить до матері, що вона відігріла на грудях гадюку.

У кімнаті запала тиша. Я відчувала, як вогонь віддає останнє тепло й умирає в зимовому повітрі.

— Правду кажучи, він, напевно, волів би, щоб я став зрадником. Принаймні тоді був би тим сином, якого він зрозумів би.

Я стежила за ним, поки він говорив, вишукуючи особливих батькових каверз, тих хитростей, без яких Одіссея було уявити так само важко, як море без хвиль. Мовчання та посмішки, холодний голос і незгідні жести — усе це спрямоване проти слухача, щоб переконати, подражнити і — понад усе — заговорити. Я не бачила нічого. Телемах не боявся дивитися правді у вічі.

— Потім я пішов до матері, але його вартові не пустили мене, і, коли став кричати повз них, вона відповіла, що я повинен бути терплячим і не провокувати його. Зі мною говорила лише моя стара няня Евриклея, яка няньчила і його також. Ми сиділи біля вогню, пережовуючи на пасту рибу. Він не завжди був такий, говорила вона мені. Ніби це щось змінювало. Той несамовитий чоловік був єдиним батьком, якого я мав. Вона померла трохи згодом, але мій батько навіть не схотів дивитися на її погребальне вогнище. Він утомився жити посеред попелищ, пояснив він. Вирушив у море на ялику й повернувся через місяць із золотими поясами, чашами, новим нагрудним панциром і свіжими бризками крові на одязі. Таким щасливим я його ще не бачив. Але це не тривало довго. Уже наступного ранку він ремствував на задимлену вітальню та незграбність слуг.

Я бачила його в такому настрої. Усяка найдрібніша недосконалість світу гнівила його, уся марнота, дурість і повільність людей, і всі природні недогоди також: кусючі мухи, покривлене дерево й шипшина, що дерла його плащ. Коли він жив зі мною, я загладжувала всі ці речі, огортаючи його своєю магією та божественністю. Можливо, саме тому він і був такий щасливий. Ідилія — так називала я наш спільний час. Хоча, можливо, треба було казати ілюзія.

— Потім він ходив у якусь виправу щомісяця. До нас верталися звістки про них, просто неймовірні. Він узяв собі нову дружину, царицю якогось острівного царства. Він щасливо правив там серед корів і ячменю. Носив золотого вінця й бенкетував до світанку, їв кабанів цілими й реготав несамовитим сміхом. У нього народився другий син.

Його очі були як в Одіссея. Тієї ж форми й кольору, навіть так само глибокі. Але не вираз: Одіссеїв погляд завжди був пронозливий, улесливий. Телемах завжди був сам собою.

— І щось із того була правда?

Він підняв плечі, а тоді опустив їх.

— Хтозна. Можливо, він сам пускав ці чутки, щоб завдати нам болю. Я прислав звістку матері, що кози потребують особливого догляду, і пішов жити в порожню хатину на гірському схилі. Мій батько міг лютувати й замишляти підступи, але я не повинен був бачити це. Мати могла з’їдати один шматок сиру на день і з ранку до вечора втомлюватити очі за верстатом, але цього я також не повинен був бачити.

У вогнищі вже догоріли дрова. Обсипані жужелем жарини горіли білим світлом.

— І коли тривали ці біди, прибув твій син. Ясний, як світанок, солодкий, як стиглий плід. Він тримав у руках той дурнуватого вигляду спис, а також дарунки для нас усіх — срібні чаші, плащі й золото. Його обличчя було вродливе, і надія несла його, як на крилах. Я хотів би струснути його за плечі. Думав: коли повернеться мій батько, цей хлопець знатиме, що життя не солодка казка. Так і сталося.

Місяць відплив від вікна, і покій обступили тіні. Руки Телемаха лежали на колінах.

— Ти хотів допомогти йому, — сказала я. — Саме тому ти пішов до берега.

Він подивився на попіл у вогнищі.

— Насправді я був йому не потрібен.

Я так часто колись уявляла собі Телемаха. Тихим хлопцем, який виглядає Одіссея, палким юнаком, який чинить помсту на землі й на морі. Але тепер він став чоловіком, і його голос був глухий та безживний. Він був як оті посланці, які пробігають великі відстані, несучи вісті царям. Вони, ледве дихаючи, промовляють своє послання, а тоді падають на землю і лежать безживно на ній.

Я механічно простягла руку й поклала її йому на плече.

— Ти інакший, ніж весь твій рід. Не дозволь йому повести тебе із собою.

Він на якусь мить задивився на мої пальці, а тоді позирнув мені в обличчя.

— Ти жалієш мене. Не треба. Мій батько багато брехав, але казав правду, назвавши мене брехуном. Роками я не перечив йому, коли він чинив усе, що хотів: ганив і бив наших слуг, кричав на мою матір й обертав у руїну наш дім. Він сказав, щоб я вбив женихів, і я це зробив. Тоді він наказав убити людей, які спомагали їм, і я зробив це також. Потім наказав зібрати всіх рабинь, які хоч колись лежали з ними, і примусити їх прибрати залиту кров’ю підлогу, а коли вони завершать, я мав їх убити також.

Я стрепенулася від цих слів.

— Дівчата не мали вибору. Одіссей мусив знати це.

— Одіссей наказав мені порубати їх на кусні, як тварин. — Він витримав мій погляд. — Ти повіриш у це?

Мені згадалася не одна історія, а цілий десяток. Одіссей завжди втішався своєю помстою. Завжди ненавидів тих, хто нібито зраджував його.

— І ти послухав його?

— Ні, — сказав він. — Натомість я їх повісив. Я знайшов дванадцять мір линви й зав’язав дванадцять петель. — Кожне його слово було як ніж, устромлений у самого себе. — Я ніколи не бачив, як це робиться, але пригадав, що в усіх історіях мого дитинства жінки завжди надягали собі петлю на шию. Мені здалося, що так буде доречніше. Але я мав би натомість використати меча. Я ще ніколи не бачив такої потворної протяжної смерті. Я бачитиму, як увиваються їхні ноги, до кінця своїх днів. Добраніч, пані Цирцеє.

Він узяв зі столу ніж і пішов.

Буря минула, і нічне небо знову проясніло. Я ступала по грудках м’якої землі, підставляючи обличчя під подув свіжого вітру, намагаючись відігнати від себе потворне видиво зсудомлених тіл. Над головою пропливала моя тітка, але я більше не озиралася на неї. Вона полюбляла підглядати за коханцями, а я вже не була серед них давно. Можливо, ніколи й не була взагалі.

Я уявляла собі обличчя Одіссея, коли він убивав тих женихів одного за одним. Я бачила, як він рубає дрова. Він робив це одним швидким рухом, навідліг. Вони вмирали під його ногами, обливаючи його кров’ю по коліна. Він повинен сприйняти це холодно й байдуже, як звичайний хід шашки: готово.

Вогонь мав прийти згодом. Коли він стояв над німим побоїщем, відчуваючи, що його лють досі кипить і навіть не думає вгасати. Тому він повинен підживляти її, як вогонь, докладаючи дрова. Чоловіків, які допомагали женихам, рабинь, які лежали з ними, батьків, які зважилися йому перечити. Це тривало б далі й далі, якби не втрутилася Афіна.

Ну а я? Скільки ще я зганяла б свиней до свинарні, якби не прибув Одіссей? Я пригадала ту ніч, коли він спитав мене про них.

— Скажи мені, — мовив він, — як ти вирішуєш, хто заслуговує на кару, а хто ні? Як можеш ти судити напевне, що одне серце червиве, а друге — здорове? А якщо ти помилишся?

Того дня, зваблена виявами його уваги, зігріта вогнем і вином, я сказала:

— Припустімо, що приплив повен корабель моряків. Серед них, безсумнівно, декотрі гірші від інших. Декого тішать ґвалт і піратство, а інші ще новаки й не обросли бородами. Деякі ніколи й не думали про грабунок і згодилися на нього тільки заради своїх голодних сімей. Деякі відчували сором потім, а дехто слухав наказ капітана й діяв тому, що були ще й інші, серед яких можна сховатися.

— Отже, — сказав він, — яких ти караєш, а яких відпускаєш на всі чотири вітри?

— Я караю всіх, — відповіла йому. — Вони прийшли в мій дім. Нащо мені думати про те, що в їхніх серцях?

Він усміхнувся й наблизив чашу до моєї.

— Пані, ти і я маємо багато спільного.

Я побачила помах совиних крил у себе над головою. Почула борсання, удар дзьоба. Миша загинула через свою неуважність. Я раділа, що Телемах не знав про ту розмову між мною і його батьком. У той час я нахвалялася, показувала, яка я немилосердна. Я почувалася недоторканною, хижою і повновладною. Я ледве пам’ятала, як це було.

Одіссей найбільше любив удавати, що він такий самий, як і решта, хоча насправді ніхто не був такий, як він, і тепер, коли він помер, таких, як він, не лишилося взагалі. «Усі герої дурні», — полюбляв казати він. Але мав на увазі «усі, крім мене». Тож хто міг виправити його, коли він помилявся? Він стояв на березі, дивлячись на Телегона, і вірив, що то пірат. Він стояв у вітальні й звинувачував Телемаха в змові. Він мав двох синів і жодного з них не знав як належить. Але, можливо, жоден батько не знає добре своєї дитини. Дивлячись на неї, ми бачимо лише відображення своїх душ.

Тоді я вже була в кедровому гаю. Гілки чорніли в сутіні, і, коли йшла, хвоя зачіпала моє обличчя, а я відчувала ледь липкий сік на своїх щоках. Він любив те місце. Я пригадую, як проводив він рукою по стовбуру. Саме це я так сильно любила в ньому — коли він милувався світом, розглядаючи його, як діамант, повертаючи до світла його грані. Добре зроблений човен, добре розказана історія — усе було радістю для нього.

Не було нікого такого, як він, але був той, хто дорівнював йому, і тепер він спав у моєму домі. Телемах не був небезпечний, а як вона? Чи не замислила вона розітнути горло моєму синові саме зараз, щоб учинити нарешті помсту? Хай би що вона спробувала, мої чари вбережуть його. Навіть Одіссей не міг здолати бесідою закляття. Натомість він здолав своєю бесідою чарівницю.

Роса збиралася на траві. Мої ноги були холодні й сріблисті від її дотику. Телемах лежав у ліжку, далі дивлячись у темряву, розглядаючи слабкі надриви на її східному краї. Я пригадала його обличчя, коли він розказував, як вішав рабинь; як прикладав він цей спогад до шкіри, наче палахку головешку. Я мала б більше розповісти йому, тому що він не перший, хто вбивав, послухавшись намови Одіссея. Одного разу ціле військо ламало списи, чинячи те саме. Я ледве знала Телемаха, але мені чомусь здалося, що навряд чи це стало б розрадою для нього. Уявила собі, як скривилося б його обличчя. «Пробач, я не радітиму з того, що був лише одним у довгій низці негідників».

Якби я не знала, то ніколи б і не здогадалася, що він син Одіссея. Він несхитний, як вісник, брутальний у своїй прямоті. Він відкрито несе в руках свої рани. Коли я простягла руку до нього, на його обличчі промайнуло почуття, яке я не змогла б назвати. Здивування, поєднане й змішане з якимось несмаком. Ні, йому не треба боятися. Я більше ніколи не зроблю цього знову.

Я дивилася, як сонце сходить за моїм верстатом. Поставила хліб, сир та овочі, а коли почула, що вже прокинувся мій син, пішла до його дверей. Я з полегшенням побачила, що його обличчя вже не таке похмуре, але смуток із нього нікуди не зник, невимовно важке знання, що батько мертвий.

Він буде довго прокидатися з тією думкою, я це знала.

— Я говорила з Телемахом, — сказала я. — Ти мав рацію щодо нього.

Він звів брови. Невже він думав, наче я не побачу того, що в мене просто перед очима? Або не визнаю цього?

— Я радий, що ти так думаєш, — сказав він.

— Ходи. Я поставила на стіл сніданок. І Телемах уже, напевне, йде. Ти хочеш залишити його наодинці з левами?

— Ти не йдеш?

— Мені потрібно наслати чари.

Це було не так. Я повернулася до своєї кімнати й послухала, як вони балакають про човен, харчі, недавню бурю. Звичайні, буденні речі. Телегон запропонував, щоб вони пішли й заволокли човна назад до печери. Телемах погодився. Обидва пішли кам’яною підлогою, зачинивши за собою двері. Учора я вважала це божевіллям — посилати їх разом. Нині то був справжній дарунок моєму синові. Я раптом відчула зніяковіння: Телемах і Телегон. Я знала, який це мало вигляд, — назвати свого сина отак, наче собаку, який шкребе під дверима, коли не може зайти. Я захотіла пояснити, мовляв, ніколи не думала, що вони познайомляться, і те ім’я призначалося лише для мене. Народжений далеко означає воно. Від його батька, але не від мене. Від моєї матері й Океана, від Мінотавра, Пасифаї та Еета. Народжений для мене на моєму острові Ееї.

Я не буду за це вибачатися.

Учора я забрала списа, і тепер він стояв, прихилений до стіни в моїй кімнаті. Я зняла шкіряний покров. Хвіст ската здавався іще дивнішим на землі, пошматований і химерний. Я обернула його, підставивши під світло незліченні краплі отрути, які вкривали кожен пощерблений зуб. Треба повернути його, подумала я. Але не зараз.

З вітальні долинув ще один звук. Мені пригадалися всі ті чоловіки й жінки, які роками виказували свої таємниці, тоді як Пенелопа дбайливо збирала їх. Я натягла шкіряні піхви назад на спис і відчинила віконниці. Надворі був прегарний ранок, і перші ознаки швидкого приходу весни витали вже в повітрі.

Я почула стукіт у двері, як і гадала собі.

— Відчинено, — сказала я.

Вона стояла в моїх дверях, накинувши блідаву накидку на сіре вбрання, наче загорнута в павутину.

— Я прийшла сказати, що мені соромно. Учора я не подякувала тобі, як би насправді мала. І не тільки за твою теперішню гостинність. А також за твою гостинність до мого чоловіка.

Чуючи її ласкавий голос, годі було сказати, чи була саркастичною та її заувага. Але якщо так, то вона, гадаю, мала на це право.

Вона сказала:

— Він розповів мені, як допомогла ти йому в дорозі. Він не вижив би без твоєї поради.

— Ти переоцінюєш мої заслуги. Він був мудрий.

— Іноді, — сказала вона. Її очі були кольору горобини. — Ти знаєш, що, покинувши тебе, він пристав до берега іншої німфи, Каліпсо? Вона закохалася в нього й мала надію зробити своїм безсмертним чоловіком. Сім років вона тримала його на своєму острові, одягаючи в божественні шати, годуючи найсмачнішими стравами.

— Він не подякував їй за це.

— Ні. Він відмовив їй і помолився богам, щоб ті визволили його. І вони таки змусили її його відпустити.

Не думаю, що лише уявила собі тінь задоволення в її голосі.

— Коли твій син прийшов, то я подумала, що він, напевне, її. Але тоді я побачила ткання його плаща. Пригадала Дедалів верстат.

Було дивно, скільки всього вона знає про мене. Але я також знала про неї чимало.

— Каліпсо підлещувалася до нього, а ти обернула його людей на свиней. Однак він волів усе ж тебе. Не думаєш, що це дивно?

— Ні, — відповіла я.

Вона майже всміхнулася.

— О так.

— Він не знав про дитину.

— Так, — сказала вона. — Він ніколи не приховав би цього від мене. — То був справжній сарказм.

— Я говорила з твоїм сином минулого вечора, — сказала я.

— Так? — Думаю, я почула невелику нотку сумніву в її голосі.

— Він пояснив мені, чому ви покинули Ітаку. Мені було прикро це чути.

— Твій син дуже добрий, що забрав нас із собою. — Її очі спинилися на хвості Тригона. — Це та бджолина отрута, що уражає лише раз? Чи зміїна?

— Він може жалити тисячу разів і більше. Без кінця. Він мав зупинити богиню.

— Телегон сказав, що ти зустрілася із самим великим володарем жал.

— Так.

Вона кивнула, тільки для себе, неначе підтверджуючи.

— Він сказав нам, що ти вбезпечила його ще й інакше. Що наслала чари на острів, через які не переступить жоден бог, навіть олімпійці.

— Бог мертвих переступить, — сказала я. — Але не інші.

— Тобі дуже пощастило, — вела вона далі, — що ти змогла поставити таку заслону.

З берега долинули неголосні крики: наші сини пересували човен.

— Мені соромно просити тебе про це, але я не взяла із собою чорного плаща, коли ми їхали. У тебе не знайдеться такого? Я носитиму жалобу за ним.

Я подивилася на неї, на її постать у дверях, таку виразну, як місяць в осінньому небі. Її очі витримали мій погляд, сірі й незворушні. Зазвичай кажуть, що жінки — це делікатні створіння, такі як квіти, яйця, усе, що можна розчавити через хвилинне недбальство. І якщо я колись і вірила в це, то не тепер.

— Ні, — сказала я. — Але я маю пряжу й верстат. Ходімо.

Роздiл двадцять другий

Її пальці пробігли брусами, погладили нитки в току, як старший конюх вітає переможного коня. Вона не ставила запитань; здавалося, вона осягає внутрішню конструкцію верстата лише через дотик. Світло з вікна палахтіло в її руках, немов бажаючи підсвітити їй. Вона обережно зняла мій недокінчений настінний килим і натягла чорну пряжу. У її досконалих рухах не було нічого зайвого. Вона плавчиня, казав мені Одіссей, і її довгі руки без видимих зусиль прокладали собі шлях.

Надворі побагровіло небо. Хмари звисали так низько, що мовби дотикалися до вікон, і я почула, як позаду мене падають перші краплі. Телемах і Телегон шмигнули у двері, мокрі після того, як волокли човна. Коли Телегон побачив Пенелопу за верстатом, то відразу метнувся вперед, вихваляючи вишуканість її роботи. Натомість я стежила за Телемахом. Його обличчя застигло, і він рвучко обернувся до вікна.

Я подала обід, і ми їли майже в цілковитій тиші. Дощ поступово вщухав. Я не могла стерпіти думку, що сидітиму вдома цілісінький день, і витягла сина на прогулянку вздовж берега. Пісок був твердий і вологий, і наші сліди були наче витяті ножем. Я взяла його попід руку й здивовано зауважила, що він не випручався. Його вчорашній дрож минув, але я знала, що повернеться.

Минуло лише трохи часу по полудні, але повітря здавалося імлистим і непрозорим, пеленою заступаючи зір. Бесіда з Пенелопою не давала мені спокою. Тієї миті я здавалася собі розумною і кмітливою, але тепер, повертаючись до неї думкою, усвідомила, як мало вона сказала. Я хотіла розпитати її, а виявилося, що показую їй свій верстат.

«Натомість він здолав своєю бесідою чарівницю».

— Кому спало на думку приїхати сюди? — запитала я.

Він насупився через раптовість мого запитання.

— Чи має це значення?

— Мені цікаво.

— Уже й не згадаю.

Але він уникнув мого погляду.

— Не тобі.

Він завагався.

— Так. Я пропонував Спарту.

То була природна думка. Батько Пенелопи жив у Спарті. Її сестра в перших була там царицею. Удову радо прийняли б усі.

— Тож ти нічого не сказав про Еею.

— Ні. Я думав, це було б… — він затнувся, — трохи неґречно.

— То хто заговорив першим?

— Можливо, цариця. Я пам’ятаю, як вона казала, що не хотіла би бути в Спарті. Що в неї буде мало часу.

Він обережно добирав слова. Я відчула лоскіт під шкірою.

— Часу на що?

— Вона не сказала.

Ткаля Пенелопа, яка вплітає тебе у свій узір, як нитку. Ми проминали гущавину, нахиляючись під темними вологими гілками.

— Дивно. Вона гадала, що сім’я її не захоче? Чи вона розсварилася з Єленою? Згадувала про якихось ворогів?

— Не знаю. Ні. І про ворогів, ясна річ, не згадувала.

— А що сказав Телемах?

— Його там не було.

— Але коли він дізнався, що ви рушаєте сюди, чи був здивований?

— Мамо.

— Ти лиш перекажи її слова. Перекажи їх так, як запам’ятав.

Він раптом зупинився на стежці.

— Я гадав, ти не підозрюєш їх більше.

— Не підозрюю в помсті. Але до них є інші запитання.

Він глибоко зітхнув.

— Я не пригадую добре. Ані її слів, ані всього решти. Усе сіре, наче в імлі. Досі сіре.

Біль затьмарив йому обличчя. Я не сказала нічого, але коли ми йшли, мій розум далі розплутував цю думку, як пальці — вузол. Під шовковим павутинням ховалася таємниця. Вона не хотіла до Спарти. Натомість вирушила на острів чоловікової коханки. І їй потрібен час. Навіщо?

Під ту пору ми вже дійшли до будинку. Там вона працювала за верстатом. Телемах стояв біля вікна. Він притиснув руки до боків і наче заціпенів. Чи не сварилися вони? Я зиркнула на її обличчя, але воно схилилося над нитками й не виказувало нічого. Я не чула ні крику, ні плачу, але подумала, що вибрала б їх, а не цю напружену тишу.

Телегон відкашлявся.

— Я відчуваю спрагу. Хто ще хотів би випити?

Я дивилася, як він наточує й наливає вино. Мій син, який має таке хоробре серце. Навіть у печалі він однаково збадьорював нас усіх, допомагав перебути кожну гірку хвилину. Але це все, що він міг удіяти.

День минув у мовчанні. Вечеря так само. Пенелопа встала, щойно їжа зникла зі столу.

— Я втомлена, — сказала вона.

Телегон побув трохи довше, та, коли зійшов місяць, прикривав рукою позіх. Я відіслала його разом з Арктур. Сподівалася, що Телемах піде слідом за ним, але, повернувшись, побачила, що він далі сидів на своєму місці.

— Ти, напевне, маєш багато історій про мого батька, — сказав він. — Я хотів би почути їх.

Його сміливість знову й знову дивувала мене. Цілісінький день він вагався, уникаючи мого погляду, боязкий і майже невидимий. Але раптом виринув переді мною таким, наче виріс на п’ятдесят років. То був виверт, яким захопився б сам Одіссей.

— Мабуть, ти й так давно знаєш усе те, що я можу розповісти, — сказала я.

— Ні. — Це слово розійшлося луною в кімнаті. — Він розповів свої історії матері, та щоразу, коли запитувала його я, казав мені йти до співця.

Жорстока відповідь. Слова Одіссея здавалися дивними. Чи була в них лише злість? Якщо була якась інша мета, то ми ніколи про неї не дізнаємося. Усі його діяння повинні залишитися такими, якими були.

Я принесла свій кубок до вогнища. За вікнами знову здійнялася буря. Вона віяла на повну силу, обволочивши дім вітром і мокротою. Пенелопа й Телегон були в сусідніх кімнатах, але тіні оточили нас звідусіль, і здавалося, що вони на іншому кінці світу. Цього разу я сіла в срібне крісло. Інкрустація холодила мої зап’ястки; мені було трохи ковзко на коров’ячих шкурах.

— Що ти хочеш почути?

— Усе, — сказав він. — Усе, що ти знаєш.

Я навіть не думала розповідати йому всі ті прикрашені оповіді, які розповідала Телегонові, — зі щасливими кінцівками й несмертельними ранами. Він не моя дитина, не дитина взагалі — він дорослий чоловік, який хотів дізнатися про свою спадщину.

І він дізнався. Про вбитого Паламеда й покинутого Філоктета. Про Одіссея, який виманив Ахіллеса зі схованки й повів на війну. Про Одіссея, який при світлі місяця прокрався в табір царя Реса, одного з троянських союзників, і перерізав горлянку всім, поки вони спали. Як він вигадав коня, і взяв Трою, і побачив убивство Астіанакта. Тоді про його жорстоку дорогу додому, з усіма її канібалами, піратством і страховиськами. Ті історії були ще кривавіші, ніж здавалося, і я кілька разів завагалася. Але Телемах умів дивитися правді у вічі. Він мовчав і не зводив із мене погляду.

Циклопів я приберегла наостанок. Не можу сказати чому. Можливо, тому, що так ясно пригадувала Одіссеєву розповідь. Коли розповідала, мені здавалося, що він шепоче вслід за мною. Знесилені, вони висадилися на острів і розвідали велику печеру, де лежали гори багатих припасів. Одіссей подумав, що їх належить розграбувати, щоб не довелося просити ласки в її мешканців. Тож вони стали поглинати наїдки, що лежали всередині. Велетень, якому належала печера, одноокий пастух Поліфем, повернувся зі своєю отарою і спіймав їх усіх. Він закотив вхід великим каменем, щоб вони не втекли, а тоді схопив одного з них і розірвав надвоє. Він пожирав їх один за одним, доки не наситився так, що відригав кусні кінцівок. Попри всі ці жахіття, Одіссей пригощав потвору вином й улесливими словами. Він назвав себе іменем Оутіс — Ніхто. Коли захмеліла істота нарешті заснула, він вигострив великий кіл, нагрів його над вогнем і встромив циклопові в око. Той ревів і товкся, але, невидющий, не міг упіймати Одіссея та решту його моряків. Вони змогли втекти, коли той виводив пастися овець, кожен припавши до черева вовнистої тварини. Розлютований велетень покликав на допомогу своїх однооких друзів, та коли вони запитали: «Хто осліпив тебе? Хто тікає?», він заревів: «Ніхто!», і тому вони не прийшли. Одіссей і його одноплеменці добігли до кораблів, і, коли вже були на безпечній віддалі, Одіссей обернувся, щоб крикнути понад хвилями: «Якщо хочеш знати, хто обдурив тебе, то це Одіссей, син Лаерта, правитель Ітаки».

Здавалося, ці слова відлунюють у тиші. Але Телемах мовчав, ніби чекаючи, доки стихне звук. Нарешті він сказав:

— То було недобре життя.

— Багато хто нещасливіший від нього.

— Ні. — Його пристрасть приголомшила мене. — Ні, то не його життя було недобре. Через нього зажили горя ті, хто був разом із ним. Навіщо його люди взагалі йшли до тієї печери? Тому що він хотів більше скарбів. А гнів Посейдона, який здійняв такий жаль? Він накликав його на себе. Він не міг утекти від циклопа, не сказавши, хто його перехитрив.

Його слова текли невпинним потоком.

— Усі ті роки страждань і мандрів. Навіщо? Заради хвилини гордості. Він із власної волі наразився на прокляття богів, аби не бути Ніким. Якби він повернувся додому після війни, то женихи ніколи б не прийшли. Він не зіпсував би життя моїй матері. І моє також. Він так часто говорив, як тужив за нами й домом. Але то неправда. Повернувшись на Ітаку, він ніколи не мав спокою, увесь час заглядав за обрій. Коли ми знову були з ним, він хотів уже чогось іншого. То хіба це добре життя? Принаджувати інших до себе, а тоді відвертатися від них?

Я розкрила рота, бажаючи сказати, що це неправда. Але як часто я лежала поруч нього з болем у серці, знаючи, що він думає про Пенелопу? То був мій вибір. Телемах же не мав такої розкоші.

— Є ще одна історія, яку повинна розповісти тобі, — сказала я. — Перш ніж він повернувся до вас, боги вимагали, щоб твій батько вирушив у підземний світ говорити з провидцем Тиресієм. Там він побачив чимало душ, яких знав у житті: Аякса, Агамемнона й Ахіллеса, найкращого з греків, який вибрав ранню смерть як плату за вічну славу. Твій батько говорив із героєм тепло, хвалячи його й запевнивши в тому, що він має славу серед людей. Але Ахіллес дорікнув йому. Він сказав, що шкодує про своє горде життя та що хотів би жити тихо й щасливо.

— То чого я маю тоді сподіватися? Що одного дня побачу батька у світі мертвих і йому стане жаль?

Це краще, ніж отримають деякі з нас. Але я промовчала. Він має право на гнів, і не мені його відбирати. За вікном було чути слабкий шелест: леви скрадалися серед листя. Небо проясніло. Заступлені так довго хмарами, зірки були дуже ясні й позависали в темряві, як лампи. Якби ми прислухалися, то почули б слабке бряжчання їхніх ланцюжків на вітрі.

— Ти справді думаєш, що це правда — те, що сказав мій батько? Що добрі ніколи не любили його?

— Гадаю, це просто те, що полюбляв говорити твій батько, і в цьому немає великої правди. Урешті-решт твоя мати любила його.

Його очі стрілися з моїми.

— І ти також.

— Я не казала, що добра.

— Але він тобі подобався. Попри все.

Я почула виклик у його голосі й мимоволі стала обачніше добирати слова.

— Я не знала його найгіршого. Але навіть коли був найкращий, він був непростий. Та він став мені другом тоді, коли був потрібен.

— Це звучить дивно, що богині потрібні друзі.

— Усі створіння, у яких є глузд, потребують їх.

— Гадаю, його вигода була більша.

— Я обернула його людей на свиней.

Він не всміхнувся. Він був як стріла, що летить, скільки може сягнути.

— Усі ці боги, усі ці смертні допомагали йому. Люди розповідають про його хитрощі. Його справжній талант був у тому, щоб якнайбільше брати від інших.

— Чимало хотіли б мати цей дар, — сказала я.

— Але не я. — Він поставив свою чашу. — Я не випитуватиму далі, пані Цирцеє. Я радий, що почув правду. Мало хто завдавав собі стільки клопоту.

Я не відповіла. Відчула легке щипання, і волосся настовбурчилося на моїй шиї.

— Навіщо ви тут? — запитала я.

Він кліпнув.

— Я вже сказав тобі: нам довелося покинути Ітаку.

— Так, — сказала я. — Але навіщо пливти саме сюди?

Він говорив поволі, як людина, яка відходить від сну:

— Здається, це спало на думку матері.

— Чому?

Рум’янець запалав на його щоках.

— Як я сказав, вона не ділиться зі мною своїми таємницями.

«Ніхто не вгадає, що робить моя мати, поки воно не зроблено».

Він обернувся й ступив у темний передпокій. За якусь хвилину я почула тихий звук зачинених дверей.

Холодне повітря полилося крізь тріщини в стінах і припнуло мене до стільця. Яка ж я дурна. Я мала б піднести її над урвищем першого ж дня й витрусити з неї всю правду. І пригадала тепер, як ретельно вона розпитувала мене про чари, ті, які могли б спинити богів. Навіть олімпійців.

Я не пішла до її кімнати, не зірвала двері із завіс. Я горіла вогнем під своїм вікном. Підвіконня скрипіло під моїми пальцями. Були ще години до світанку, але години були для мене ніщо. Я дивилася, як поза хмарами сяють зорі й пломінь за пломенем виринає у світлі острів. Повітря знову стало інакшим, і небо застелили хмари. Ще одна буря. Кипарисові гілки шелестіли на вітрі.

Я почула, як вони прокидаються. Спершу мій син, тоді Пенелопа й нарешті Телемах, який так пізно ліг. Один за одним вони заходили до зали, і я відчувала, як вони спиняються, бачачи мене біля вікна, як ті кролики, які видивляються соколину тінь. Стіл був порожній, сніданок розставлено. Мій син поспішив до кухні розставити тарілки. Мені подобалося відчуття їхніх мовчазних поглядів у мене за спиною. Мій син запросив їх їсти, немовби прохаючи вибачення. Я могла собі уявити промовисті погляди, якими він зустрічав їх: «Прошу пробачення за мою матір. Іноді вона буває такою».

— Телегоне, — сказала я, — свинарню потрібно лагодити, і наближається буря. Ти подбаєш про неї?

Він відкашлявся.

— Добре, мамо.

— Брат допоможе тобі.

Вони мовчки перезиралися.

— Нічого, — лагідно сказав Телемах.

Знову звуки тарілок і лавок. Нарешті за ними зачинилися двері.

Я обернулася.

— Ти маєш мене за дурну. Дурепу, яку можна водити за носа. Так солодко розпитувати про чари. Кажи мені, що за бог переслідує тебе. Чий гнів накликала ти на мою голову?

Вона сіла за мій верстат. На її колінах було повно сирої чорної вовни. На підлозі поряд із нею лежали веретено й прядка зі слонової кості, що мала срібний наконечник.

— Мій син не знає, — сказала вона. — Не винувать його.

— Це очевидно. Я бачу павука, який розставив тенета.

Вона кивнула.

— Я визнаю, що вчинила те, що ти кажеш. Я свідомо зробила це. Я могла б сказати, що ти богиня й чарівниця, і мені здалося, що не завдам тобі великого клопоту. Але то була б брехня. Я надто добре знаю богів.

Її спокій розлютив мене.

— Оце й усе? «Я знаю, що наробила, і вдаватиму, ніби нічого не сталося»? Минулої ночі твій син говорив, що його батько лише забирав від інших і не приносив їм нічого, крім горя. Мені цікаво, що він скаже про тебе.

То був справді сильний удар. Я побачила, що збила її з пантелику, і вона вміло це приховувала.

— Ти вважаєш мене ручною чарівницею, але не слухала тих історій, які розповідав твій чоловік про мене. Два дні ти лишалася на моєму острові. Скільки страв ти з’їла, Пенелопо? Скільки випила мого вина?

Вона побіліла.

Ледь помітна сіризна в її волоссі, наче край світанку на обрії.

— Говори, бо я скористаюся зі своєї сили.

— Думаю, ти вже скористалася нею. — Її слова були рішучі й холодні, як камінь. — Я принесла небезпеку на твій острів. Але ти перша принесла її на мій.

— Мій син поїхав із власної волі.

— Я говорю не про твого сина, і, гадаю, ти це знаєш. Я говорю про спис, який ти прислала, отрута якого вбила мого чоловіка.

Вона таки це сказала.

— Я сумую, що він мертвий.

— Ти вже казала.

— Якщо ти чекаєш на вибачення, то ти його не отримаєш. Навіть якби я мала силу повернути назад сонце, то не зробила б цього. Якби Одіссей не помер на березі, то, напевне, помер би мій син. А на його життя я не обміняю нічого.

Тінь промайнула на її обличчі. Її можна було назвати гнівом.

— То гаразд. Обмін відбувся, і тепер ти отримала це: твій син житиме, і ми тут, у тебе.

— То ти вважаєш це своєрідною помстою. Накликати на мою голову гнів бога.

— Я вважаю це своєрідною платою.

З неї б вийшла добра лучниця, подумала я. Ця невблаганна холодна точність.

— Тут ти не зможеш торгуватися, Пенелопо. Це Еея.

— Нехай не торгуватися. Як би ти це хотіла назвати — просити? Звісно ж, ти богиня.

Вона впала навколішки біля підніжжя мого верстата й піднесла руки, опустивши очі додолу.

— Дочко Геліоса, ясноока Цирцеє, повелителько звірів і чарівнице з Ееї, дай мені притулок на твоєму грізному острові, бо я не маю чоловіка й дому, у жодному місці у світі не знайду безпеки для себе та свого сина. Я віддаватиму тобі в жертву кров щороку, якщо ти почуєш мене.

— Устань.

Вона не ворухнулася. Для неї така постава здавалася непристойною.

— Мій чоловік ласкаво говорив про тебе. Визнаю, далеко ласкавіше, ніж я б хотіла. Він казав, що з усіх богів і потвор, яких він зустрів, ти єдина, кого він хотів би побачити ще раз.

— Кажу ж тобі: уставай.

Вона підвелася.

— Ти розкажеш мені все, і я вирішу.

Ми дивилися одна одній у вічі через тінисту кімнату. У повітрі пахло блискавкою. Вона сказала:

— Ти говорила з моїм сином. Він, напевно, казав, що його батька згубила війна. Що він повернувся додому інакший, надто одурманений смертю й горем, щоб жити так, як усі люди. Прокляття війни. Чи це так?

— Щось подібне.

— Мій син кращий за мене й також кращий за свого батька. Але він не бачить усього.

— А ти?

— Я зі Спарти. Ми знаємо, хто насправді старі вояки. Вони мають тремтливі руки й зриваються вві сні. Проливають вино щоразу, коли заграють сурми. Руки мого чоловіка були несхитні, як у коваля, і коли чулися сурми, він першим біг на пристань оглядати обрій. Війна не зламала його; він був на ній собою. У Трої він отримав нарешті нагоду випробувати всі свої здібності. Вигадувати хитрощі, плести інтриги, відвертати катастрофи.

— Він хотів ухилитися від війни.

— Ах, та стара історія. Божевілля, плуг. Це також була хитрість. Він заприсягнувся богам і знав, що рятунку немає. Він сподівався, що його спіймають. Тоді греки сміятимуться з його невдач і подумають, що всі його хитрощі так легко розпізнати.

Я насупилася.

— Я не помітила цього, коли він розказував мені.

— Аякже. Мій чоловік брехав кожним своїм подихом, зокрема і тобі, і собі самому. Він ніколи не робив нічого з якоюсь однією метою.

— Те саме він колись сказав про тебе.

Я хотіла завдати їй болю, але вона лише кивнула.

— Ми вважали себе великими умами світу. Щойно одружившись, ми снували тисячі задумів, як усе, до чого ми торкнемося, обернути собі на користь. Тоді прийшла війна. Він сказав, що Агамемнон — це найгірший воєначальник, якого бачив світ, але подумав, що разом із ним зможе зажити слави й собі. Так і сталося. Це його хитрощі допомогли здобути Трою і перекраяти половину світу. Я також надумувала чимало. Яких найкраще спарювати кіз, як збільшувати врожай, де рибалкам найкраще закидати сіті. Такі були наші найпильніші клопоти на Ітаці. Бачила б ти його обличчя, коли він повернувся додому. Він убив женихів, але що в нього залишилося? Риба й кози. Посивіла дружина, не богиня, і син, якого він не розумів.

Її голос наповнив повітря, пронизливий, як тріщання кипариса.

— Не було вже військових рад, армій, які він міг би перемогти чи очолити. Усі чоловіки, які жили там, загинули, тому що одна половина були його моряки, а друга — женихи. І мало не щодня до нас приходила якась нова звістка про далеку славу. Менелай збудував собі новий золотий палац. Діомед завоював в Італії царство. Навіть Еней, той троянський вигнанець, заснував нове місто. Мій чоловік послав звістку до Ореста, сина Агамемнона, пропонуючи себе за радника. Орест відповів, що має всіх радників, які йому потрібні, а якби й ні, то він ніколи б не зважився потурбувати такого героя. Потім він слав вістки решті синів — Нестору, Ідоменею та іншим, — але всі вони сказали те саме. Вони його не хочуть. І знаєш, що я сказала собі? Що йому потрібен лише час. Що він от-от пригадає втіхи скромного дому й вогнища. Радість моєї присутності. Ми знову тішитимемо себе вигадками. — Уста її скривилися, сміючись над собою. — Але він не хотів такого життя. Він виходив на берег і міряв його кроками. Я дивилася на нього з вікна й пригадала історію, яку розповів він мені колись — про велику гадину, у яку вірять люди з північних країв, яка прагне пожерти весь світ.

Я також пригадала ту історію. Наприкінці гадина пожерла себе.

— Ходячи отак, він розмовляв із повітрям, яке збиралося довкола нього, сяючи найяснішим сріблом на його шкірі.

Срібло.

— Афіна.

— Хто ж іще? — Вона всміхнулася гірко й холодно. — Щоразу, коли він знаходив спокій, вона приходила знову. Шепочучи йому на вухо, виринаючи з хмар, щоб пробудити в ньому мрії про пригоди, яких йому бракувало.

Афіна, та невгамовна богиня, снувала нові й нові хитрощі. Вона боролася, щоб привести свого героя додому, побачити, як підноситься він серед свого народу на славу собі самому і їй. Почути, як він розповідає історії своїх перемог, про смерті, які вони спільно заподіяли троянцям. Але я пригадала ревнощі в її очах, коли вона говорила про нього: сова, яка несе здобич у кігтях. Її улюбленець не міг отак просто скніти вдома. Він повинен жити у вихорі життя, сяйливий і лискучий, у безкінечних прагненнях і шуканнях, завжди захоплюючи її якимось новим викрутом розуму, якоюсь осяйною ідеєю, наче вичаруваною з повітря.

Надворі дерева знемагали під темним небом. У тому химерному світлі кістки на обличчі Пенелопи проступили так, як на статуях Дедала. Я дивувалася, чому вона не ревнувала мене ще більше. Тепер я розуміла. Я не та богиня, що відібрала в неї чоловіка.

— Боги вдають із себе батьків, — сказала я, — але вони насправді діти, які плескають у долоні, вимагаючи більшого.

— І тепер, коли її Одіссей помер, — сказала вона, — де вона знайде когось іще?

Останні фрагменти мозаїки лягли на своє місце, і врешті-решт уся картина постала переді мною. Боги ніколи не зрікаються свого скарбу. Вона прийде по того, хто другий після Одіссея. Прийде по його кров.

— Телемах.

— Так.

Клубок невідь-чого підступив до мого горла.

— А він знає?

— Не думаю. Важко сказати.

Вона досі тримала збиту смердючу вовну в руках. Я гнівалася, відчувала, як гнів пропікає мій живіт. Вона накликала небезпеку на мого сина. Імовірно, Афіна вже замислила помсту проти Телегона; і це лише додасть жару до багаття. Проте, правду кажучи, мій гнів не був такий гарячий. Хоча вона привела богиню під мій поріг, це була саме та, якій я могла протидіяти найкраще. Чи могла Афіна ненавидіти нас тепер ще більше?

— Ти справді думаєш, що зможеш сховати його від неї?

— Знаю, що не зможу.

— То чого ти тут прагнеш?

Вона загорнулася в плащ, як птах — у крила.

— Ще в дитинстві я підслухала слова нашого придворного лікаря. Він сказав, що всі ліки продають тільки про людське око. Рани здебільшого гояться самі собою, сказав він, якщо мине досить часу. То була така таємниця, які я любила вишукувати, тому що почувалася тоді цинічною і мудрою. Вона зробила собі філософію з неї. Я завжди вміла чекати, ти знаєш. Я перебула війну й женихів. Перебула Одіссеєві подорожі. Я сказала собі, що коли буду доволі терпляча, то зможу перебути його неспокій і неспокій Афіни також. Звісно, я думала, що мусить знайтися ще один смертний у світі, якого вона полюбить. Але, здається, цього не сталося. І поки я сиділа, Телемах рік у рік зносив гнів свого батька. Він страждав, коли я відвертала погляд.

Я пригадала, що Одіссей сказав про неї колись. Що вона ніколи не сходить на манівці, ніколи не помиляється. Тоді я заздрила. Тепер думала: який же це тягар. Який важелезний камінь на твоїй шиї.

— Але в цьому світі таки є справжні ліки. Ти це доводиш. Ти зійшла в глибини вод заради сина. Ти повстала проти богів. Гадаю, що всі роки свого життя я змарнувала на його нікчемну пиху. Я поплатилася за це, і справедливо, але через мене поплатився також Телемах. Він добрий син і завжди ним був. Мені потрібен час, перш ніж я його втрачу, як море звабить його знову. Ти подаруєш мені час, Цирцеє з Ееї?

Вона не пробувала скорити мене своїми сірими очима. Якби це сталося, то я б відмовила їй. Вона лише чекала. То була правда, що чекання їй пасує. Вона була на своєму місці, як діамант на короні.

— Нині зима, — сказала я. — Кораблі тепер не пливуть. Земля Ееї носитиме тебе трохи довше.

Роздiл двадцять третiй

Наші сини повернулися з роботи, звітрілі, але сухі. Грім і дощ не накрили суходолу. Поки всі інші їли, я зійшла на найвищу вершину й відчула довкола чари. Вони сягали від затоки до затоки, від жовтих пісків до щербатого каміння. Я відчувала їх ще й у своїй крові, той залізний тягар, який носила так довго. Афіна, без сумніву, брала їх на пробу. Вона нишпорила навколо, шукаючи шпарину. Але вони витримають.

Коли я повернулася, Пенелопа знову сиділа за верстатом. Вона зиркнула через плече.

— Негода ніби минула. Море вже досить спокійне. Телегоне, ти хотів би навчитися плавати?

Після нашої розмови я аж ніяк не могла чекати цього. Але не встигла навіть подумати про те, щоб заперечити. Телегон із нетерплячки мало не перекинув чашу. Коли вони вийшли із саду, я почула, як він розповідає про мої рослини. Відколи він знає, що таке граб, а що — болиголов? Він назвав одне й друге й розповів про їхні властивості.

Телемах мовчазно став позад мене.

— Вони наче мати й син, — сказав він.

Я думала точнісінько те саме, але раптом розгнівалася, почувши, як він каже це вголос. Я пішла до саду, нічого не відповівши. Стала на коліна на своїх грядках і взялася полоти бур’яни.

Він здивував мене, пішовши за мною.

— Я не проти того, щоб допомогти твоєму синові, але погодься, що свинарню, яку ти сказала нам лагодити, ніхто не використовував роками. Чи я міг би отримати роботу, що була б справді корисна?

Я сіла навпочіпки, розглядаючи його.

— Царські особи зазвичай не просять чорної роботи.

— Підданці покинули мене, і я маю вільний час. Твій острів дуже гарний, але я здурію, байдикуючи на ньому день у день.

— І що ти можеш робити?

— Прості речі. Рибалити й полювати. Доглядати кіз, яких ти не маєш. Різьбити й будувати. Я можу полагодити човен твого сина.

— З ним щось негаразд?

— Стерно повільне й ненадійне, вітрило дуже коротке, а щогла задовга. Воно бовтається, як корова, щойно здіймуться хвилі.

— Він не здавався мені аж таким поганим.

— Можливо, спочатку він і справді мав чудовий вигляд. Але мене дуже дивує, що не потонув дорогою сюди.

— Я наслала на нього чари, — відказала я. — А як ти став таким корабельним майстром?

— Я з Ітаки, — відповів він просто.

— І? Можливо, я маю ще про щось знати?

Його обличчя було серйозне, наче він ставив діагноз.

— Овеча вовна вже сплутана так, що може зіпсувати всю весняну стрижку. Столи у твоїй вітальні стоять нерівно, і вже хитаються плити в садовій доріжці. І під твоїм дахом є щонайменше два пташині гнізда.

Я була трохи здивована, трохи ображена.

— І це все?

— Я ще не оглянув усього.

— Уранці ти можеш полагодити човен разом із Телегоном. А тепер почнімо з овець.

Він казав правду: вовна була вже збита й після вологої зими брудна аж по спину. Я винесла щітку та велику миску, наповнену своїм зіллям.

Він оглянув її.

— Що воно робить?

— Відмиває бруд, не обтинаючи руна.

Він знав своє діло й уміло взявся за нього. Мої вівці були ручні, але він, окрім того, умів добре вмовляти й заспокоювати. Поклавши руку їм на спину, вправно повертав їх.

Я сказала:

— Ти вже робив це раніше.

— Певно. Це мило просто чудове, що це таке?

— Будяк, артемізія, селера, сірка. Магія.

— Ах.

Я взяла в руки садовий ніж і стала вирізати колючки. Він запитав про породу тварин і мої методи розведення. Хотів знати, чи це чари роблять їх такими ручними, чи просто мій вплив. Коли його руки отримали роботу, незграбна заціпенілість зовсім зникла. Невдовзі він розказував мені історії про свої дурощі на пасовищі, і я сміялася.

Я не помітила, як сонце зайшло за море, і здригнулася, коли Пенелопа й Телегон виринули поруч із нами. Я відчувала на нас погляд Пенелопи, коли ми встали й витерли руки від бруду.

— Ходіть, — сказала я. — Ви, напевно, голодні.

Того дня за вечерею Пенелопа знову встала раніше з-за столу. Я подумала, що вона хоче щось цим сказати, однак її втома була справжня. Вона досі в жалобі, нагадала я собі. Як і ми всі. Але плавання пішло моєму синові на користь — або, можливо, увага Пенелопи. Його щоки були червоні від вітру, і він хотів говорити. Не про батька, незагоєну досі рану, а про свою давню першу любов — подвиги героїв. Очевидно, на Ітаці був співець, який уміло оспівував ті історії, і він хотів почути від Телемаха його версію подій. Телемах заговорив: Беллерофонт і Персей, Тантал, Аталанта. Він знову сів у дерев’яне крісло, а я — у срібне. Телегон прихилився до вовка на підлозі. Коли я дивилася на них, до мене прийшло якесь дивне, п’янке відчуття нереальності. Чи справді минуло лише два дні, відколи вони прийшли? Здавалося, що більше. Я не звикла до такого товариства, до стількох розмов. Мій син просив про одну історію, про другу, і Телемах погоджувався. Його волосся розкуйовдилося на вітрі, і світло вогню лягло йому на щоку. Багато в чому він здавався старшим, ніж був, але отой ніжний вигин щоки можна було справді назвати хлоп’ячим. Він не оповідач, як говорив сам, але через те слухати його було ще цікавіше — дивитися на його поважне обличчя, коли він описує летючих коней і золоті яблука. Здавалося, що кімнату вкривала тепла старовинна позолота. Моя шкіра тепер здавалася м’якою, як віск. Я нахилилася вперед.

— Скажи мені, чи той співець розповідав колись про Пасифаю, царицю Криту?

— Мати Мінотавра, — сказав Телемах. — Звісно ж. Вона завжди була в розповіді про Тесея.

— Чи хтось казав, що сталося з нею, коли Мінос помер? Вона безсмертна, то чи править там досі?

Телемах насупився. На його обличчі не було невдоволення, а радше той самий вираз, з яким він роздивлявся мило для овець. Я бачила, як він простежує переплутані нитки генеалогій. Пасифаю називали донькою сонця. Стало ясно, коли він зрозумів.

— Ні, — сказав він. — Її рід і Міноса вже не правлять. Тепер там царює чоловік на ім’я Левк, який відібрав владу в Ідоменея, її внука. У тій історії, яку я чув, після смерті Міноса вона повернулася в палати богів і живе там у шані.

— Чиї палати?

— Співець не казав.

Легковажна безрозсудність запанувала наді мною.

— Імовірно, Океанові. Нашого діда. Вона далі знущається з німф, як і колись. Я була в неї, коли народився Мінотавр. Я допомогла замкнути його у кліть.

Телегон вирячив очі.

— Ти однієї крові з царицею Пасифаєю? І ти бачила Мінотавра? Чому ти про це не сказала?

— Ти не питав.

— Мамо! Ти повинна розказати мені все. Ти бачила Міноса? І Дедала?

— А звідки, на твою думку, у мене цей верстат?

— Я не знаю! Я гадав, що він, ну… — Він махнув рукою в повітрі.

Телемах дивився на мене.

— Ні, — сказала я, — я знала цього чоловіка.

— Що ще ти від мене втаїла? — напосідав Телегон. — Мінотавра, Тригона й ще скількох інших? Химеру? Немейського лева? Цербера й Скіллу?

Я всміхалася на його нестямний шал і не чекала такого удару. Звідки мій син почув це ім’я? Від Гермеса? На Ітаці? Це не мало значення. Холодне вістря списа простромило моє серце. Про що я думала? Моє минуле — це не якась гра, не розповідь про пригоди. Це потворна руїна, яку шторми викинули гнити на берег. Воно таке ж недобре, як і Одіссея.

— Я сказала все, що мала. Більше не випитуй мене.

Я встала й пішла, не дивлячись на їхні ошелешені обличчя. У своїй кімнаті лягла на ліжко. Там не було вовків і левів — усі вони разом із сином. Десь високо вгорі Афіна дивилася на нас осяйними очима. Чекаючи нагоди дошкулити мені. Я сказала в темінь:

— Чекай далі.

І хоча я думала, що не засну, усе ж заснула.

Я прокинулася з ясною головою, рішуча. Втомилася напередодні й уночі випила більше, ніж звикла, але тепер знову була сильна. Я розклала наш сніданок. Коли прийшов Телегон, то бачила, як він стежить за мною, чекає на ще один спалах. Але я була ласкава. «Він не мав би так дивуватися», — подумала. Я могла бути ласкавою.

Телемах помовчував, але коли ми завершили їсти, він узяв брата із собою лагодити корабель.

— Чи можу я ще раз сісти за твій верстат?

На Пенелопі було інше вбрання. Вишуканіше й вибілене аж до жовтувато-білого. Воно добре відтінювало смаглявість її шкіри.

— Можеш.

Я подумала піти на кухню, але часто різала трави за довгим столом поблизу вогнища, тому не бачила причин ховатися кудись. Принесла ножі, чаші й усе решту. Чари, які захищали Телегона, не треба було поновлювати ще пів місяця, тож я робила все, що мені на втіху: сушила й подрібнювала, проціджувала настої на пізніше.

Я думала, ми не заговоримо. На нашому місці Одіссей далі б ховався й хитрував тільки тому, що це було йому на втіху. Але після такої довгої самоти мені здалося, що відкрита розмова буде особливо цінною для нас обох.

Косі промені світла лилися через вікно, лягаючи на наші босі ноги. Я запитала в неї про Єлену, і вона розповіла історії з їхнього дитинства, коли вони плавали в річках Спарти та гралися у дворі її дядька Тиндарея. Ми говорили про ткацтво та найкращі породи овець. Я подякувала за те, що вона зголосилася навчити плавати Телегона. Їй це лише на втіху, сказала вона. Він подібний до її брата в перших Кастора — так само жвавий і життєрадісний, так само вміє веселити всіх, хто з ним поряд.

— Одіссей притягував світ до себе, — сказала вона. — Телегон біжить йому вслід, переінакшуючи його дорогою, як річка вимиває собі річище.

Мене страшенно втішило те, як вона хвалила його.

— Бачила б ти, яким він був немовлям. Такої несамовитої істоти ще не було на світі. Але, правду кажучи, я була ще несамовитіша за нього. Материнство здавалося мені легким до того, як я народила дитину.

— Дитина Єлени була така сама, — сказала вона. — Герміона. Вона кричала років п’ять, але виросла навдивовижу лагідна. Я хвилювалася, що Телемах надто мало кричить. Що він надто скоро став поводитися добре. Мене завжди цікавило, чи друга дитина буде інакша. Та коли Одіссей повернувся додому, це вже не мало значення.

Її голос був геть сухий. Вірною назвали її після того пісні. Вірною, відданою і доброчесною. Такі невиразні, бліді слова супроти того, яка вона насправді. Вона могла знайти іншого чоловіка, народити іншу дитину, поки не було Одіссея, і її життя від того стало б тільки легшим. Але вона нестямно кохала його й не прийняла б більше нікого.

Я зняла жмуток деревію, що висів на крокві.

— Нащо він?

— Цілющі мазі. Деревій спиняє кров.

— Чи можу я подивитися? Я ніколи не бачила чарів.

Ці її слова втішили мене не менше, ніж похвала Телегона. Я звільнила місце за столом. Вона була доброю слухачкою, ставила слушні запитання, коли я називала кожен складник і пояснювала його мету. Вона хотіла побачити трави, які я використовувала, щоб обернути людей на свиней. Я висипала сухе листя їй на руку.

— Я ж не перетворю себе на льоху, еге ж?

— Тобі довелося б перетравити це й сказати магічне слово. Тільки рослини, що виросли з упалої крові богів, не потребують заклинань, які пробуджують їхню магію. І, крім того, ти мала б бути чарівницею.

— Богинею.

— Ні, — мовила я. — Моя небога була смертна, але насилала чари, не слабші від моїх.

— Твоя небога, — сказала вона. — Чи ти не маєш на увазі Медею?

Було дивно почути це ім’я, коли минуло стільки часу.

— Ти знаєш її?

— Я знаю, що співають співці й грають у дворах для царів.

— Я хотіла б це почути, — відповіла я.

Дерева надворі шурхотіли на вітрі, коли вона говорила. Медея справді втекла від Еета. Вона помандрувала до Іолку з Ясоном і народила йому двох синів, але її чаклунства були йому огидні, і народ зневажав її. Згодом він одружився вдруге з любою всім царівною з його рідного краю. Медея похвалила його мудрість і прислала нареченій дари — корону й плащ, які зробила сама. Одягнувши їх, дівчина згоріла живцем. Тоді Медея притягла дітей до вівтаря і, присягнувши, що Ясон ніколи не матиме їх, перерізала їм горло. Потім люди побачили, як вона викликає запряжену драконами колісницю, що повезла її назад до Колхіди.

Так, співці чимало могли змінити в цій розповіді, але я однаково бачила яскраве, пронизливе обличчя Медеї. Я вірила, що вона радше запалить весь світ, ніж помре.

— Я застерігала її колись, що із цього подружжя буде лиш горе. І мене не тішить те, що я казала правду.

— Це рідко тішить.

Голос Пенелопи був такий лагідний. Можливо, вона пригадувала собі тих убитих дітей. Я також думала про них. І колісниця з драконами, певна річ, належала братові. Здавалося неймовірним, що вона повернеться до нього після того всього, що між ними сталося. Але для мене все це також мало сенс. Еет хотів спадкоємця, і ніхто у світі не був такий близький йому, як Медея. Вона виростала, звикаючи до його жорстокості, і врешті-решт виявилося, що вона не навчилася змінювати свою подобу.

Я вилила мед у деревій, додала бджолиний віск і змішала мазь. Повітря було мускусно-солодке й прогіркле травами.

Пенелопа сказала:

— То звідки береться чарівництво? Хіба воно не в природі богів?

— Я не знаю напевне, — відповіла я. — Колись думала, що його успадковують через кров, але в Телегона немає цього дару. Тепер вважаю, що воно здебільшого родиться з волі.

Вона кивнула. Мені не довелося пояснювати. Ми знали, що таке воля.

***

Того дня Пенелопа й Телегон знову пішли до затоки. Я гадала, що Телемах побоїться підходити до мене після тієї різкої відповіді минулого вечора. Але він знайшов мене, коли я поралася коло трав.

— Я подумав, що міг би поробити столи.

Я стежила за ним, мелючи листя чемериці. Він мав міряльний шнур і горнятко, яке позначив і наповнив до лінії водою.

— Що ти робиш?

— Дивлюся, чи підлога рівна. Але твоя найбільша проблема в ніжках, бо вони мають різний розмір. Підрівняти їх буде легко.

Я дивилася, як він працює терпугом, раз у раз перевіряючи довжину ніжок шнуром. Я запитала його, як він зламав собі носа.

— Плавав із заплющеними очима, — відказав. — То була для мене наука.

Завершивши, він узявся за плитняк. Я пішла вслід за ним полоти город, хоча бур’яну там було зовсім мало. Ми говорили про бджіл: я завжди хотіла, щоб їх було більше на острові. Він спитав, чи не можна їх приручити, так само як інших створінь.

— Ні, — мовила. — Я використовую дим, як і всі решта.

— Я бачив переповнений вулик, — сказав він. — Можу розділити його навесні, якщо хочеш.

Я сказала, що так, і дивилася, як він стісує нерівний ґрунт.

— Тут протікає дах, — сказала я. — Ці плити знову захитаються після першого ж дощу.

— Саме так і буває. Ти лагодиш їх, а тоді вони перекошуються, і ти лагодиш їх знову.

— Ти маєш терплячу вдачу.

— Батько називав її нудною. Стригти овець, розчищати вогнища, виймати з оливок кісточки. Він міг би робити всі ці речі, але насправді тільки із цікавості, і він ніколи не хотів би братися за них.

То була правда. Улюблене заняття Одіссея — робити щось таке, що повторити годі: пограбувати місто, перемогти потвору, пробратися в захищене мурами місто.

— Можливо, ти успадкував це від матері.

Він не підвів очей, але я однаково помітила його напруження.

— Як вона? Я знаю, що ти говорила з нею.

— Їй тебе бракує.

— Вона знає, де я.

На його обличчі спалахнув явний гнів. Він такий невинний, чомусь подумалося мені. То не було те, що поети оспівують у віршах: чеснота, яку зраджують у самому кінці або дотримуються її хоч за яку ціну. Я не маю на увазі, що він був дурний чи простодушний. Я кажу, що він був лише самим собою, без тих нашарувань, які обтяжують решту нас. Він думав, відчував і діяв, завжди обираючи прямий шлях. Не дивно, що він так спантеличував свого батька. Той завжди шукав якогось прихованого смислу, ножа в темряві. А Телемах відкрито носив його.

То були дивні дні. Ми відчували присутність Афіни, але вона була тут уже шістнадцять років, і я давно від неї не мліла. Щоранку Телегон водив брата дивитися на острів. Пенелопа пряла або ткала, а я давала лад травам. Я вже встигла відвести свого сина вбік і розповісти йому, що довідалася про чимраз гіршу вдачу Одіссея на Ітаці, його підозри та гнів, і тепер бачила, як день у день це знання діє на нього. Він досі тужив, але провина поступово відступала, і його обличчя знову заясніло. Присутність Пенелопи й Телемаха допомогла ще більше. Їхня увага зігрівала його так, як моїх левів — сонце. Мені боляче було розуміти, як усі ці роки йому бракувало сім’ї.

Пенелопа й Телемах далі не розмовляли між собою. Година за годиною, на кожному обіді й вечері вони дихали одне на одного важким духом. Мені здавалося дивним, що мати й син не визнають своїх провин, бо ж на тому все скінчилося б. А вони неначе боялися дошкулити одне одному.

Удень Телемах завжди знаходив якусь роботу, що наближала його до мене, і ми розмовляли, аж доки сонце сідало за обрій. Коли я йшла до хати, щоб розкласти тарілки на вечерю, він ішов за мною. Якщо роботи вистачало обом, то мені допомагав. Якщо ні, то сидів біля вогнища, різьблячи невеликі фігурки з дерева: бика, птаха, кита, який розбиває хвилі. Його рухи були точні й ощадливі, і це захоплювало мене. Він не був чарівником, але мав темперамент, що годився для чарів. Я сказала йому, що підлога очиститься сама, але він далі змітав після себе стружку.

Оте постійне товариство було мені дивне. Ми з Телегоном майже не бували разом, а мої німфи були як тіні, що їх зауважуєш хіба що краєм ока. Зазвичай навіть така мізерна присутність зачіпала мене, відвертаючи мою увагу, і я йшла з дому й ходила островом на самоті. Але Телемаху були властиві особлива стриманість, спокійна певність, і він залишався товариським, уникаючи настирливості. Я усвідомила, що найбільше він нагадує мені мою левицю. У них обох були та сама відверта гідність, той самий несхитний погляд із глибоко вкоріненим гумором. Навіть та сама характерна приземленість, що мала свої особливі цілі, тимчасом як я мала свої.

— Що тут смішного? — запитав він мене.

Я похитала головою.

То був уже, напевно, шостий день, відколи вони припливли. Він узявся робити оливкове дерево й різьбив переплетений стовбур, витинаючи кожен вузол й отвір кінчиком ножа.

— Тобі бракує Ітаки? — спитала я його.

Він подумав.

— Я сумую за тими, кого знав. І мені прикро, що я не бачу, як плодяться мої кози. — Він помовчав і додав: — Гадаю, я не був би поганим царем.

— Телемах Справедливий, — сказала я.

Він усміхнувся.

— Саме так називають тебе, коли ти такий нудний, що ніхто не може вигадати чогось кращого.

— Я також думаю, що з тебе був би добрий цар, — сказала я. — І, можливо, ще буде. У людей пам’ять коротка. Ти міг би повернутися зі славою як довгожданий правитель, і твоя правдива кров принесла б достаток.

— Це все звучить як гарна історія, — сказав він. — Але що я робитиму в тих кімнатах, де були женихи та мій батько? Кожен крок нагадуватиме про те, чого я не хотів би пам’ятати.

— Тобі, напевно, важко бути поряд із Телегоном.

Його чоло наморщилося.

— А чого мало б бути?

— Тому що він так подібний до твого батька.

Він засміявся.

— Про що ти говориш? Телегон — копія тебе. Я не маю на увазі лише твоє обличчя. Також твої жести, твою ходу. Твою манеру говорити й навіть твій голос.

— У твоїх устах це звучить як прокляття.

— Це не прокляття, — сказав він.

Наші очі зустрілися. Десь далеко мої руки чистили гранати на обід. Я методично здирала шкірку, оголюючи білу сітку. Усередині червоні соковиті зерна світилися крізь воскові перетинки. У мене в роті запекло, як від спраги. Я спостерігала за собою, поки була з ним. То було щось нове для мене — дивитися, як змінюється вираз мого обличчя, як рухається мій язик, вимовляючи слова. Стільки свого життя я прожила, метаючись то сюди, то туди, засмикана й нервова. Це нове почуття напливло на мене, як байдужа сонливість, майже як млість. То був не перший промовистий погляд, який він кинув на мене. Але яке це мало значення? Мій син — його брат. Його батько лежав у моєму ліжку. Він належить Афіні. Я знала це, навіть якщо він сам не знав.

***

Надворі змінилася пора року. Небо розпростерло руки, і земля набубнявіла, зустрічаючи його. Світло полилося густо вниз, укриваючи нас позолотою. Море відстало лише на трохи. Під час сніданку Телегон поплескав брата по спині.

— Ще кілька днів, і ми зможемо випливти на човні в затоку.

Я відчула на собі погляд Пенелопи: «Куди сягають чари?».

Я не знала. Десь за прибій, до котроїсь хвилі. Я сказала:

— Не забувай, Телегоне, наостанок завжди буває одна сильна буря. Зачекайте до того часу.

У двері хтось постукав, немовби відповівши.

Телегон зашепотів у тиші:

— Вовки не вили.

— Ні.

Я не попередила поглядом Пенелопу; вона була б дурна, якби не здогадалася. Я зібрала всю свою божественність, увесь спокій та силу й пішла відчиняти двері.

Ті самі чорні очі, те саме досконале й вродливе обличчя. Я відчула, як дихнув мій син, відчула за собою заціпенілу тишу.

— Донько Геліоса, чи можу я зайти?

— Ні.

Він повів бровою.

— Я приніс послання щодо одного з твоїх гостей.

Я відчула страх, але відповіла спокійно:

— Тебе чути, де ти стоїш.

— Дуже добре.

Його шкіра засвітилася. Глумливість раптом зникла. То був небесний посланець богів, могутній і неминучий.

— Телемаху, володарю Ітаки, я прийшов від імені великої богині Афіни, яка хоче говорити з тобою. Вона вимагає, щоб чарівниця Цирцея відігнала чари, які не пускають її на острів.

— «Вимагає», — повторила я. — До якого ж цікавого слова вдається та, яка хотіла згубити мого сина. Хто доведе, що вона не спробує ще раз?

— Твій син аж ніяк її не цікавить. — Він зігнав із себе всю бундючність. Його голос знову став буденним. — Якщо ти затнешся на цьому — це, звичайно, її слова, — то вона пропонує присягу оберігати його. Їй потрібен лише Телемах. Йому час забрати свою спадщину. — Він подивився попри мене за стіл. — Ти чуєш, володарю?

Телемах опустив очі.

— Чую. І посланець, і його послання — це велика для мене честь. Але на цьому острові я лише гість. Я чекатиму на слово господині.

Гермес підвів трішки голову, напруживши погляд.

— То що, господине?

Я заступила Пенелопу спиною, а тоді встала, як осінній місяць. Вона просила часу на примирення з Телемахом і ще не встигла зробити цього. Я могла собі уявити її гіркі думки.

— Я це зроблю, — сказала я. — Але мені потрібен час, щоб відігнати чари. Нехай вона прийде за три дні.

— Тобто я повинен сказати доньці Зевса зачекати три дні?

— Чари були тут пів місяця. Якби вона спішила, то прислала б тебе раніше. І ти можеш сказати, що це мої слова.

Зачудування зблиснуло в його очах. Колись мене тішив цей погляд — коли я ще була голодна й вважала ті крихти розкішним бенкетом.

— Скажу, будь цього певна.

Ми видихнули в порожнечу, яка лишилася після цього. Пенелопа подивилася мені у вічі.

— Дякую, — сказала вона. Тоді обернулася до Телемаха. — Сину, — уперше я чула, як вона говорила просто до нього, — я змусила тебе довго чекати. Ти підеш погуляти зі мною?

Роздiл двадцять четвертий

Ми дивилися, як вони йшли стежкою до берега. Телемах мав дещо ошелешений вигляд, але то було природно. Він довідався, що є обранцем Афіни, і відразу після того мав помиритися з матір’ю. Я хотіла сказати йому щось, перш ніж він пішов, але жодні слова не спали мені на думку.

Телегон штурхнув мене в лікоть.

— Що мав на увазі Гермес, коли говорив про спадщину Телемаха?

Я похитала головою. Саме того ранку я побачила перші зелені пуп’янки весни.

Афіна вибрала належний час. Вона прийшла, щойно Телемах зміг би відпливти.

— Дивно, що чари доводиться спиняти аж три дні. Чи не можеш ти використати… як це називають? Молі?

Я обернулася до нього.

— Ти знаєш, що моїми чарами керує воля. Якщо я захочу, вони впадуть за мить. А тому ні, на це не потрібно аж три дні.

Він насупився.

— Ти збрехала Гермесові? Чи не сердитиметься Афіна, коли дізнається про це?

Його невинність досі лякала мене.

— Я не казатиму їй. Телегоне, це боги. Краще помовчувати про всі свої хитрощі, бо інакше втратиш усе.

— Ти зробила це, щоб виграти для них час, — сказав він. — Для Пенелопи й Телемаха.

Він був молодий, але не дурень.

— Саме так.

Він постукав об віконниці пальцем. Леви не поворушилися. Вони добре знали, що цей звук — ознака його тривоги.

— Ми ще побачимо їх? Якщо вони поїдуть?

— Гадаю, ти побачиш, — відповіла я.

Якщо він і помітив, як змінився мій голос, то не сказав нічого. Я відчула, як здіймаються трохи мої груди. Минуло вже стільки часу, відколи я говорила з Гермесом, що вже й забула, які потрібні зусилля, щоб витримати його проникливий, усевидющий погляд.

Телегон запитав:

— Ти думаєш, що Афіна спробує вбити мене?

— Вона повинна скласти присягу, перш ніж прийде, тож буде зв’язана нею. Але про всяк випадок у мене є ще й спис.

Я примусила себе взятися за домашню роботу: мити посуд, прати й полоти. Коли вже споночіло, спакувала кошик із їжею й послала Телегона знайти Пенелопу й Телемаха.

— Не засиджуйся, — сказала я. — Вони повинні побути самі.

Він почервонів.

— Я не мала дитина.

Я глибоко вдихнула.

— Знаю.

Я ходила кімнатою, поки його не було. Не можу пояснити пекучого напруження, яке відчувала. Бо ж знала, що він поїде. Знала про це весь час.

Пенелопа повернулася, коли зійшов місяць.

— Дуже дякую, — сказала вона. — Життя не таке просте, як верстат. Те, що ти зітчеш, годі розпустити, смикнувши за одну нитку. Та гадаю, що початок зроблено. Я могла б зізнатися, що з великою втіхою дивилася на те, як ти відсилаєш Гермеса.

— Я маю і своє зізнання. Мені не шкода, що примусила Афіну звиватися ще три дні.

Вона всміхнулася.

— Дякую. Ще раз.

Телегон сидів біля вогнища, оперюючи стріли, але ледве зробив жменю. Він був так само нетерплячий, як і я, — шурхав ногами по камінню, видивляючись із вікна на порожню садову доріжку, немовби там знову міг з’явитися Гермес. Я прибрала столи, які не потребували прибирання. Переставила свої горщики з травами з місця на місце. Чорний жалобний плащ Пенелопи звисав із верстата, майже завершений. Я могла б сісти й трохи попрацювати, але тканина зміниться від нових рук.

— Я йду, — сказала Телегонові.

І перш ніж він устиг щось сказати, я вийшла надвір.

Ноги повели мене до великої ущелини, яка лежала серед дубів та олив. Під густою тінню їхніх гілок виростала м’яка трава. Над головою виспівували нічні птахи.

Постать, яка сиділа на впалому стовбурі дерева, було добре видно в темряві.

— Я тебе потривожила?

— Ні, — відповів той.

Я сіла поруч із ним. Під моїми ногами трава була прохолодна й ледь волога. Сови пугукали вдалині, ще голодні після зими.

— Мати сказала мені, що ти зробила для нас. Тепер і раніше. Дякую.

— Рада була допомогти.

Він легенько кивнув.

— Вона була на три ліги попереду, як завжди.

Над нашими головами заворушилися гілки, розітнувши на скибки місяць.

— Ти готовий зустрітися із сіроокою богинею?

— А хто готовий?

— Ти принаймні бачив її раніше. Коли вона зупинила війну між твоїм батьком і родичами женихів.

— Я бачив її не раз, — сказав він. — Вона часто приходила до мене, коли я був малий. Але ніколи — у справжній своїй подобі. Я помічав дещо незвичне в деяких людях навколо мене. Ти добре це знаєш. Незнайомець, який дає довгі поради. Давній друг сім’ї, чиї очі світяться в темряві. Повітря пахло тоді масними оливами й залізом. Я говорив її ім’я, і небо палало яскраво, як начищене срібло. Усе неприємне, що було в житті — задирка на великому пальці чи глузування женихів, — маліло й зникало. Поруч із нею я почувався як герой у піснях, готовий приборкувати вогнедишних биків і сіяти драконові зуби.

Сова тихо закружляла навколо. У глибокій тиші туга в його голосі калатала як дзвін.

— Після того як повернувся мій батько, я ніколи її не бачив. Я чекав дуже довго. Різав їй у жертву овець. Роздивлявся всіх, хто проминав. Чи не походжає якось дивно отой пастух? Чи того моряка не цікавлять занадто мої думки?

Я почула в темряві згук, майже півсміх.

— Ти не можеш уявити, як мене не любили за це люди, коли спершу приглядався до них, а тоді відвертався розчаровано.

— Ти знаєш, що замислила вона для тебе?

— Хто вгадає думки богині?

Я сприйняла це як докір. Та задавнена нездоланна межа між смертними й богами.

— Ти, безумовно, матимеш владу й багатство. І, можливо, отримаєш нагоду стати Телемахом Справедливим.

Його очі вп’ялися в лісові тіні. Він майже не дивився на мене, відколи я прийшла. Усе, що було між нами, розвіялося, як дим у вітрі. Його думки були з Афіною, спрямовані в майбутнє. Я знала, що саме це сталося, але мене здивувало, як боляче мені, що це сталося так швидко.

Я заговорила жваво:

— Ти, звичайно, повинен узяти судно. Ти знаєш, що воно зачароване від трощі. Ті чари тобі не потрібні, коли вона поруч, але в ньому ти можеш рушити в путь, щойно будеш готовий. Телегон не скаже нічого.

Він мовчав так довго, що я подумала: він не почув. Але нарешті сказав:

— Це велика щедрість, дякую. Тоді ти повернеш собі свій острів.

Я почула хрускіт у кущах. Почула звук моря далеко на березі, звук нашого дихання, що зливалося з його безкінечним прибоєм.

— Так, — сказала я. — Поверну.

***

У дні по тому я проминала його, ніби він стіл у моїй вітальні. Пенелопа поглядала на мене, але я не говорила з нею також. Вони обоє були тепер часто разом, лагодячи те, що поламано. Мені не хотілося цього бачити. Я брала Телегона із собою на море, щоб дивитися, як він плаває. Його плечі, грубі від м’язів, безпомильно розтинали море. Він здавався старшим, ніж на шістнадцять, дорослим чоловіком. Діти богів завжди доходять сили скоріше, ніж смертні. Я знала: йому бракуватиме їх, коли ті вирушать у путь. Але знайду йому щось інше. Допоможу йому забути. Я скажу, що деякі люди подібні до сузір’їв, які дотикаються до землі тільки тієї чи тієї пори.

Я поставила на стіл вечерю, а тоді надягла свій плащ і пішла в темряву. Я шукала найвищі вершини й найгустіші хащі, куди не могли б дістатися смертні. І йдучи, однаково сміялася із себе. Хто з них міг би погнатися за мною? Подумки перебирала всі ті історії, які зберегла від Одіссея, Еета, Скілли та решти. Я не хотіла, щоб моя історія була лише розвагою, матеріалом для безжальних вправ його розуму. Але хто ж іще вислухав би її, з усією потворністю та хибами? Я втратила нагоду заговорити, і тепер було запізно.

Я пішла в ліжко. До самого світанку думала про списа з Тригоновим хвостом на кінці.

***

Уранці третього дня Пенелопа торкнула мене за рукав. Вона завершила ткати свій чорний плащ. У ньому її обличчя здавалося худішим, а шкіра потьмяніла. Тоді Пенелопа сказала:

— Я знаю, що багато прошу, але чи ти прийдеш, коли ми говоритимемо з нею?

— Прийду. І Телегон також. Я хочу, щоб нарешті все скінчилося. Я втомилася від ігор.

Мої слова наче застрягали в горлі. Я зійшла на вершину. Каміння, поливане шістнадцять років моїми зіллями, потемніло. Я опустила руку, потерла пальцем дупласті плями. Як же часто я приходила сюди! Скільки годин тут була! Заплющила очі й відчула над собою чари, крихкі, наче скло. Я дозволила їм упасти.

Пролунало тонке дзінь, немов задрижала тятива лука. Я чекала, коли старий тягар упаде з моїх плечей, але натомість на мене накотилася сіра втома. Простягла руку, шукаючи опори, але не знайшла нічого, крім повітря. Захиталася, відчуваючи, як тремтять коліна. Але в мене не було вже часу на таку слабість. Ми не захищені. Афіна прийде, упавши на мій острів, як орлиця з висоти. Я змусила себе зійти з гори. Мої ноги чіплялися за кожен корінь, кісточки виверталися на камінні. Моє дихання було слабке й неглибоке. Я відчинила двері. Три обличчя стривожено підвелися до мене. Телегон встав.

— Мамо?

Я пройшла повз нього. Моє небо лежало розкрите, і кожна мить віщувала небезпеку. Спис, ось що мені треба. Я взяла його зігнуте держално з кутка, і від нього війнуло солодким духом трути. Здавалося, мій розум трішки прояснів. Навіть Афіна не здатна на такий ризик.

Я занесла його до вітальні й сіла біля вогнища. Вони нерішуче пішли мені вслід. Ніхто й не думав попереджати нас. Вона, як блискавиця, улетіла до кімнати, і повітря навколо стало срібне. Її нагрудний панцир світився, ніби розплавлений. Гребінь шолома розчепірився над нами.

Її очі прикипіли до мене, голос був сталевий.

— Я ж говорила, що ти пошкодуєш.

— Ти помилилася, — відповіла я.

— Ти завжди була зухвала, титанко.

Гостро, ніби зумисне ранячи мене, вона звернула зір до Телемаха. Він стояв на колінах, і Пенелопа з ним поруч.

— Сину Одіссея, — сказала вона; її голос змінився. — Зевс провістив, що нове царство постане на Заході. Туди втік Еней із рештою троянців, і я хотіла б, щоб греки врівноважили їх і не дали їм розгулятися. Земля там родюча й багата, рясніє польовим і лісовим звіром, щедра на різноманітні плоди. Ти знайдеш там заможне місто, збудуєш міцні стіни й запровадиш закони, які приборкають жорстокість і дикість. Твоє потомство стане великим народом, який правитиме в прийдешні віки. Я зібрала добрих людей з усіх наших країв і посадила їх на корабель. Вони прибудуть цього дня й візьмуть тебе у твоє майбутнє.

Її видіння палало в кімнаті золотистими іскрами. Телемах також. Його плечі здавалися ширшими, кінцівки — налитими силою. Навіть його голос поглибшав.

— Сіроока й мудра богине, — промовив він, — для мене, смертного, це завелика честь. Жоден чоловік не достойний такої ласки.

Вона всміхнулася, як храмова змія над своєю чашею молока.

— Корабель прибуде по тебе на смерку. Приготуйся.

Тепер настала його черга підвестися. Похвалитися всією славою, яку вділила вона йому, піднести її вгору, як осяйне знамено. Але він стояв на колінах, не поворухнувшись.

— Мені прикро, та я негідний твоїх дарів.

Я насупилася. Чому він так плазує? Це немудро. Він повинен подякувати їй, та й годі, бо ж вона знайде причину образитися.

У її голосі вчувалося нетерпіння.

— Я знаю твої немочі, — промовила вона. — Та вони не мають значення, коли я спрямовуватиму твого списа. Одного разу я повела тебе до перемоги над женихами. Поведу тебе й знову.

— Ти пильнувала мене, — сказав він. — Дякую тобі за це. Але не можу прийняти твоєї ласки.

У кімнаті зависла мертва тиша.

— Що ти хочеш сказати? — зашипіла вона.

— Я думав, — сказав він. — Думав три дні. І не бачу великої втіхи в тому, щоб змагатися з троянцями чи будувати царство. Я прагну іншої долі.

У мене пересохло в горлі. Що верзе цей дурень? Останнім, хто відмовив Афіні, був Паріс, царевич Трої. Він віддав перевагу богині Афродіті, і тепер він мертвий, а його місто обернулося на попіл.

Її очі, як два великі свердла, пробурювали повітря.

— Не бачиш втіхи? Що це значить? Чи якийсь інший бог запропонував тобі щось більше?

— Ні.

— То що тоді?

Він не здригнувся під її поглядом.

— Я не бажаю такого життя.

— Пенелопо, — шмагнула вона батогом, — поговори зі своїм сином.

Пенелопа опустила обличчя.

— Я говорила, богине. Він обрав свій шлях. Ти знаєш, що кров його батька завжди вперта.

— Уперта в подвигах. — Афіна з притиском говорила кожне слово, ніби скручуючи шию голуба. — У винахідливості. Що це за звиродніння? — Вона знов обернулася до Телемаха. — Я не проситиму вдруге. Якщо ти будеш упертий у своїй дурості, якщо відмовиш мені, уся моя слава тебе покине. Навіть якщо ти благатимеш, я не прийду.

— Розумію, — відповів він.

Його спокій, здавалося, розлютив її.

— Про тебе не співатимуть пісень. Не розповідатимуть легенд. Ти розумієш? Ти проживеш життя в безвісті. Не матимеш імені в історії. Ти будеш ніхто.

Кожне слово було як удар молота в кузні. Він поступиться, гадала я. Звісно ж, поступиться. Тої слави, яку вона описала, жадали б усі смертні. Це їхня єдина надія на безсмертя.

— Я обрав свою долю, — вів далі він.

Невіра запалала вогнем на її холодному прекрасному обличчі. Скільки разів у її вічності їй говорили «ні»? Вона не могла осягнути цього. Вона була наче орел, який пірнав за кролем, та зненацька схибив і потрапив у багно.

— Ти дурень, — вихаркнула вона. — Ти щасливий, що я не вб’ю тебе там, де стоїш. Я помилую тебе з любові до твого батька, але вже не оберігатиму тебе.

Слава, яка його осявала, зникла. Він, здавалося, поникнув без неї, сірий і горбкуватий, як кора оливи. Я була так само приголомшена, як і Афіна. Що він учинив? І я так поринула в ці думки, що не здогадувалася, до чого йдеться, доки не стало запізно.

— Телегоне, — мовила Афіна. Її срібний погляд прострелив його. Її голос змінився знову; його твердість була філігранна. — Ти почув, що я говорила твоєму братові. Тепер пропоную це тобі. Чи готовий ти відпливти й стати моєю твердинею в Італії?

Я почувалася так, наче посковзнулася на краю скелі. Я була в повітрі, падаючи, і ніщо не могло спинити мене.

— Сину! — скрикнула я. — Не кажи нічого.

Вона стрілою обернулася до мене.

— Ти знову смієш стати мені на заваді? Чого ти ще хочеш від мене, чарівнице? Я заприсяглася, що не завдам йому шкоди. Я пропоную йому дар, за який люди продадуть свою душу. Ти хочеш, щоб він кульгав усе своє життя, як стриножений кінь?

— Ти не хочеш його, — сказала я. — Він убив Одіссея.

— Одіссей убив себе сам, — сказала вона, засичавши. — Він збився зі шляху.

— Він збився зі шляху через тебе.

Гнів задимів в її очах. У них я прочитала її думки — як вістрям списа вона розпанахує моє горло.

— Я зробила б із нього бога, — сказала вона. — Рівного. Але він таки надто слабкий.

Від богині годі сподіватися вибачення. Я зціпила зуби й махнула списом у повітрі.

— Гаразд, ти візьмеш мого сина. Але спочатку я битимуся з тобою.

— Мамо, — збоку пролунав тихий голос. — Чи можу сказати я?

Я не знала, куди себе подіти. Я знала, що побачу, дивлячись на нього, на його палку надію й благання. Він хотів у дорогу. Він завжди хотів у дорогу, відколи народився. Я дозволила Пенелопі залишитися на острові, щоб вона не втратила свого сина. Натомість я втрачу свого.

— Я мріяв про це, — сказав він. — Про золоті поля, що простеляються без упину до самого обрію. Сади, блискучі ріки, розкішні отари. Я думав колись, що бачу Ітаку.

Він намагався говорити ласкаво, приборкати збурення, що хвилею підносилося в ньому. Я подумала про Ікара, який помер, вирвавшись на свободу. Телегон помре, якщо не отримає її. І помре не тіло, укоротивши йому вік. Усе те, що прекрасне в ньому, зів’яне й пропаде.

Він узяв мене за руку. То був жест, який оспівують у піснях. Але хіба не були ми у свого роду пісні? Це той приспів, який ми вправляли так часто.

— Це ризиковано, я знаю, але ти навчила мене бути обачним. Я зможу, мамо. Я хочу.

Я була наче сірий простір, заповнений небуттям. Що могла я сказати? Хтось із нас мусить журитися. І я не допущу, щоб то був він.

— Сину, — сказала я, — вирішувати тобі.

Радість потоком ринула з нього. Я відвернулася, щоб її не бачити. Афіна радітиме, подумала я. Нарешті вона помститься.

— Приготуйся до прибуття корабля, — сказала вона. — Він прибуває сьогодні ввечері. Другого я не пришлю.

Світло померхло. Пенелопа й Телемах відійшли. Телегон обійняв мене так, як ніколи ще не обіймав із дитинства. А можливо, і ніколи взагалі. «Запам’ятай це», — сказала я собі. Його широкі плечі, вигин кісток на шиї, тепло його дихання. Проте мій розум був як пустеля.

— Мамо! Ти не можеш порадіти за мене?

«Ні! — хотіла крикнути до нього. — Ні, не можу! Навіщо мені радіти? Хіба не досить, що відпустила тебе?» Але я не хотіла, щоб такою він запам’ятав мене наостанок — матір’ю, яка кричить та голосить, немовби він мертвий, тимчасом як його чекає ще стільки обнадійливих літ.

— Я щаслива за тебе, — змусила себе сказати.

Я повела його до кімнати. Допомогла йому зібратися, наповнивши скрині всілякими ліками — від ран і головного болю, віспи й сонливості, а ще навіть для дітородження, нагнавши червінь на його щоки.

— Ти твориш династію, — сказала я. — Тому спадкоємці, звичайно, будуть потрібні.

Я дала йому весь найтепліший одяг, який мала, хоча була весна й наближалося літо. Я сказала, що він повинен узяти Арктур, яка любила його ще малям. Прикладала до нього талісмани, огортала закляттями.

Я складала скарб за скарбом: золото, срібло й найкраще вишивання, — бо новим царям ведеться найкраще, коли вони можуть подарувати дива.

Тоді він устиг уже протверезіти.

— А якщо я не зможу?

Я подумала про землю, яку описала Афіна. Пасма пагорбів, устелених садами й пшеничними ланами; осяйну фортецю, яку він збудує. Він чинитиме суд із високого престолу у своїх найсвітліших хоромах, і чоловіки та жінки приходитимуть до нього звідусіль, поклоняючись йому. Він буде добрим правителем, подумала я. Справедливим і ласкавим. Його не зжиратиме пристрасть, як батька. Він ніколи не жадав слави, а лише життя.

— Зможеш, — відповіла я.

— Ти не думаєш, що вона хоче заподіяти мені якусь шкоду?

Тепер він стривожився, але було вже пізно. Йому було лише шістнадцять, і він був такий недосвідчений у цьому світі.

— Ні, — сказала я. — Не думаю. Вона цінує твою кров і згодом цінуватиме те, що ти принесеш їй. Вона надійніша, ніж Гермес, хоча жодного бога годі назвати надійним. І пам’ятай завжди: ти повинен бути самим собою.

— Я буду. — Він зустрівся зі мною очима. — Ти ж не гніваєшся?

— Ні, — сказала я.

Я ніколи не відчувала справжнього гніву, а лише страх і смуток. Бо інакше боги могли б використати це проти мене.

Стук у двері. Телемах приніс довгий вовняний пакунок.

— Даруйте, що потривожив вас. — Він не хотів зустрічатися зі мною очима. Простягнув пакунок моєму синові. — Це тобі.

Телегон розгорнув тканину. Рівна деревина, звужена на краях і вкрита насічками. Кілька тятив намотано на неї. Телегон погладив шкіряний держак.

— Яка краса.

— Це нашого батька, — сказав Телемах.

Телегон вражено підвів очі. Я побачила тінь печалі, що пробігла його обличчям.

— Брате, я не можу. Я вже забрав твоє місто.

— Те місто ніколи не було моїм, — сказав він. — Як і цей лук. Гадаю, ти краще годишся для одного й другого.

Я почувалася так, наче стою десь дуже далеко. Я ще ніколи так ясно не бачила різниці між ними. Мій палкий син і цей чоловік, який вирішив бути ніким.

Ми понесли Телегонову кладь до берега. Телемах і Пенелопа попрощалися, а тоді стали осторонь. Я чекала побіля свого сина, але він мене навіть не бачив. Його очі знайшли обрій — місце, де зливалися хвилі й небо.

Корабель приплив у бухту. Він був велетенський, і його борти було вкрито свіжими смолою та фарбою, а нові вітрила сяяли. Усі моряки працювали вправно й злагоджено. Їхні бороди були підстрижені, тіла — налиті силою. Відкинувши сходні, вони з’юрмилися нетерпляче біля поручнів.

Телегон ступив їм назустріч. Він стояв, розправивши плечі, осяяний сонцем. Арктур пішла за ним, хекаючи під боком. Батьків лук був напнутий і звисав із його плеча.

— Я Телегон з Ееї, — вигукнув він, — син великого героя і ще більшої богині! Вітаю, бо вас сюди привела сама сіроока Афіна.

Моряки попадали на коліна. Мені здавалося, що не зможу винести цього. Думала, що схоплю його, залишу в себе. Проте лише обійняла наостанок, притисши так міцно, ніби хотіла залишити його відбиток на своїй шкірі. Тоді я дивилася, як він вийшов до них і став на носі; на обриси його темної постаті на тлі неба. Срібне світло відбивалося від хвиль. Я піднесла, благословляючи, руку й віддала свого сина світові.

У дні по тому Пенелопа й Телемах ставилися до мене так, наче я зроблена з єгипетського скла. Вони говорили стиха й ходили навшпиньках повз моє крісло. Пенелопа поступилася мені місцем за верстатом. Телемах пильнував, щоб не порожніла моя чаша. У вогонь завжди підкладали дрова. Але я цього наче не бачила. Вони були добрі, але нічого не важили для мене. Сиропи в моїй комірці були зі мною довше. Я пішла до своїх трав, але вони, здавалося, усихали в моїх пальцях. Без чарів я почувалася незахищеною. Боги тепер могли відходити й приходити, як хотіли. Вони могли робити все. Я не мала сил зупинити їх.

Дні ставали тепліші. Небо розм’якло, розкрившись перед нами, як стиглий плід. Спис досі стояв прихилений у моїй кімнаті. Я пішла до нього, скинула піхви, щоб подихати над його блідими протруєними краями, але чого хотіла від нього, я не могла сказати. Я потерла свої груди так, ніби замішувала тісто на хліб. Телемах сказав:

— З тобою все добре?

— Звісно, що зі мною все добре. Що поганого може бути зі мною? Безсмертні ніколи не хворіють.

Я пішла на берег. Ішла обережно, неначе тримала в руках немовля. Сонце нещадно палало на виднокрузі. Воно було всюди: на моїй спині, руках та обличчі. Я не носила шалі. Я не обпечуся. Моя шкіра не обпікалася ніколи.

Мій острів лежав навколо мене. Мої трави, мій дім, мої тварини. І так буде, думала я, далі й далі — завжди одне й те саме. Мені байдуже, чи Пенелопа й Телемах добрі. Мені байдуже, хай навіть вони залишаться тут решту свого життя, хай навіть вона й стане тим другом, якого я жадала, а він — тим кимось іншим, тому що все це на змиг ока. Вони зів’януть також, і я спалю їхні тіла, а потім спостерігатиму, як мої спогади про них жовкнуть і тьмяніють, як потьмяніло все в безкінечному плині століть — і навіть Дедал, навіть кривавий Мінотавр, навіть ненажерливість Скілли. Навіть Телегон. Шістдесят, сімдесят років може прожити смертний. Тоді він вирушить у підземний світ, куди я не потраплю ніколи, тому що боги — це протилежність смерті. Я пробувала уявити собі ті хмурні пагорби й сірі луки, повільні білі тіні, що ходять поміж них. Дехто ходить біч-о-біч із тими, кого любив у житті; дехто чекає, певний того, що колись прийде той, кого він любив. А для тих, хто не любив, чиє життя було наповнене болем і жахом, існує темна ріка Лета, з якої можна напитися й забутися. Хоч якась розрада.

Для мене ж не було нічого. Я житиму протягом незліченних тисячоліть, поки всі, кого я зустріла, протечуть крізь мої пальці і я залишуся тільки з тими, хто буде як я. Олімпійцями й титанами. Сестрою і братами. Батьком.

Тоді я відчула щось у собі. То було щось подібне до колишніх, ранніх днів моїх чарів, коли перед моїми ногами прослалася дорога — ясна й несподівана. Усі ті роки я змагалася й боролася, проте лише частина мене змагалася й боролася, тимчасом як інша залишилася непорушною, як говорила моя сестра. І мені здавалося, що знову чую бліду істоту з темних глибин.

«Тоді, дитино, зроби інший».

Я й пальцем не поворухнула, щоб приготуватися. Якщо я не готова тепер, то коли буду? Я навіть не зійшла на вершину. Він міг прийти сюди, на мої жовті піски, і стати переді мною там, де я стояла.

— Батьку, — промовила в порожнечу, — я хочу говорити з тобою.

РоздIл двадцять п’ятий

Геліос не той бог, якого годиться кликати, але я була його заблудла донька, яка добула хвіст Тригона. Боги люблять нове, як я вже й казала. Вони допитливі, неначе коти.

Він зійшов згори. Надів корону, і її промені устелили мій берег золотом. Геліос убраний у пурпур — густий, як глибоко налита кров. Минуло сотні років, та не змінилося й нитки. Він мав досі той самий образ, який закарбувався в мені з юності.

— Я прийшов, — промовив він. Від його голосу війнуло жаром, як від вогнища.

— Я хочу скінчити своє вигнання, — сказала я.

— У нього немає кінця. Тебе покарано на цілу вічність.

— Я прошу тебе піти до Зевса й говорити від мого імені. Скажи йому, що він зробить тобі велику ласку, звільнивши мене.

Його обличчя було радше недовірливе, ніж сердите.

— Навіщо це мені?

На це запитання я мала чимало відповідей. Тому що ти завжди виставляв мене на торг. Тому що ти бачив тих чоловіків, знав, хто вони, і однаково дозволяв їм висаджуватися на моєму острові. Тому що тоді, коли мене обсіла печаль, ти не прийшов.

— Тому що я твоя дочка й повинна бути вільною.

Він навіть не замислився.

— Непокірна, як завжди, ще й страшенно зухвала. Кликати мене з дурощів, невідомо чого.

Я подивилася на його обличчя, що світилося праведною силою. Великий Сторож Небес. Його називають Спасителем. Всевидющим. Дарителем Світла, Радістю Людей. Він не використав своєї нагоди. І вона була більша, ніж він дав мені.

— Ти пам’ятаєш, — сказала я, — коли Прометея шмагали у твоїх палатах?

Його очі звузилися.

— Так.

— Я залишилася, коли всі решта пішли. Я втамувала його спрагу, і ми говорили.

Його очі пропекли мене.

— Ти б не посміла.

— Якщо не віриш, то спитай у самого Прометея. Або Еета. Хоча це буде дивом, якщо ти почуєш від нього якусь правду.

Моя шкіра боліла від його жару; очі засльозилися.

— Якщо ти таке вчинила, то це найбільша зрада. І можеш лише дякувати за своє вигнання. Ти заслужила на значно більшу кару, і це все, що я можу тобі дати. Через свою безглузду примху ти наразила нас усіх на Зевсів гнів.

— Так, — сказала я. — І якщо моє вигнання не скінчиться, то я зроблю це ще раз. Я розповім Зевсові, що вчинила.

Його обличчя перекривилося. Уперше в житті я справді приголомшила його.

— Ти цього не зробиш. Зевс знищить тебе.

— Можливо, — сказала я. — Але думаю, що він вислухає мене спершу. І звинуватить насправді тебе, тому що ти мав би краще пильнувати свою дочку. Звісно, розповім йому ще й інші речі. Усі ті підступи й зради, які ти пошепки обговорював із моїми дядьками. Гадаю, Зевсові буде цікаво, як далеко зайшов бунт титанів, чи не так?

— Ти смієш погрожувати мені?

Ці боги, подумала я. Вони завжди кажуть те саме.

— Так.

Шкіра мого батька запалала сліпучим світлом. Його голос пропікав мене до кісток.

— Ти почнеш війну.

— То й добре. Бо радше побачу, як розчавлять тебе, батьку, ніж далі сидітиму у вигнанні заради твоєї вигоди.

Він був такий розлючений, що повітря нагрілося навколо нього.

— Я можу згубити тебе однією своєю думкою.

То був мій найбільший страх. Я відчула, як дрож проймає мене. Проте досить. Нарешті досить.

— Можеш, — сказала я. — Але ти завжди був обережний, батьку. Ти знаєш, що я не скорилася Афіні, бо була в найчорніших глибинах. Ти не можеш угадати, які я наслала чари, які трути зібрала, щоб захиститися від тебе, і як твоя сила може впасти на твою ж голову. Хтозна, що в мені. Ти хочеш про це дізнатися?

Мої слова зависли в повітрі. Його очі були як диски палахкого золота, але я не відводила погляду.

— Якщо я зроблю це, — мовив він, — то це останнє, що зроблю для тебе. Більше ні про що мене не проси.

— Батьку, — сказала я. — Не проситиму більше нічого. Я відпливу звідси завтра.

Він навіть не спитав куди — йому було нецікаво. Скільки років я просиділа, читаючи думки в осяйних рисах його обличчя, намагаючись розгледіти серед них ту, яка мала моє ім’я. Але він — арфа, що має тільки одну струну; і нота, яку він грає, — він сам.

— Ти завжди була найгіршою моєю дитиною, — вів далі він. — Гляди не знеслав мене.

— Я придумала щось краще. Робитиму те, що захочу, а ти можеш не мати мене за свою дитину.

Його тіло заціпеніло від гніву. Він мав такий вигляд, наче проковтнув камінь і вдавився ним.

— Передай матері мої вітання, — сказала я.

Він зціпив зуби й пішов.

***

Жовті піски поблідли й стали такі, як звичайно. Повернулися тіні. Якусь мить я стояла нерухомо і в моїх грудях несамовито калатало серце. А тоді все минулося. Мої думки шугнули вперед і понеслися над землею, нагору до моєї кімнати, де чекав на мене спис із його блідою трутою. Його належало повернути Тригонові вже давно, але я зберігала ніж для оборони й ще чогось, мені невідомого. Нарешті я знала, чого саме.

Я пішла до свого дому й застала там Пенелопу, яка сиділа за моїм верстатом.

— Настав час вирішувати. Я повинна зробити деякі речі. Відбуваю завтра, не знаю, як надовго. Я завезу тебе спершу до Спарти, якщо ти туди хочеш.

Вона оглянула настінний килим, який робила. Бурхливе море й самотній плавець у ньому, який поринає в темряву.

— А якщо не хочу?

— Тоді ти можеш залишитися тут.

Вона обережно тримала човник, наче то пташка з порожниною в кістках, і сказала:

— Чи не надуживатиму… гостинністю? Я знаю, яку ціну ти заплатила за мене.

Вона мала на увазі Телегона. Печаль ця в мене була, і вона залишиться назавжди. Але сіра мла розвіялася. Я почувалася далекою й дуже прозірливою, наче соколиця, яка піднеслася до найвищих сфер. І тоді сказала:

— Я ніколи не буду тут щасливою.

— Але ж це через нас він пішов з Афіною.

Так, мені було прикро одного разу, але то була лише гордість.

— Вона ще не найгірша від них усіх.

«Них», — почула я свій голос.

— Ти маєш вибір, Пенелопо. Що ти зробиш?

Вовчиця потяглася, позіхаючи, і тихо завищала.

— Мені не дуже спішиться до Спарти, — сказала Пенелопа.

— Тоді ходи, ти повинна дещо знати. — Я повела її на кухню, де стояли ряди глечиків і пляшок. — Острів оповитий маною і тому здається негостинним для кораблів. Поки мене не буде, вона нікуди не зникне. Але іноді моряки бувають навісні, а ті, які навісні, часто найвідчайдушніші. Це ліки, що не потребують заклять. Там серед них отрути й цілющі мазі. Оця викликає сон, — я дала їй пляшечку. — Вона не подіє відразу, а тому не відкладай до останньої хвилини. Ти повинна підлити це їм у вино. Десяти крапель вистачить. Як гадаєш, ти це зможеш зробити?

Вона перехилила рідину, спробувала її на вагу. Слабка усмішка торкнулася її уст.

— Ти добре знаєш, що я пригощала вже колись непроханих гостей.

Телемах був хтозна-де, він не повернувся на обід. «Байдуже», — сказала я собі. Минув час, коли я була розм’якла, наче віск. Дорога простелилася переді мною. Я спакувала речі. Кілька змін одягу й плащ, а все решта — трави й пляшки. Я взяла спис і винесла його під темне нічне повітря. Мені ще належало наслати чари, але спершу хотіла піти до човна. Я не бачила того човна, відколи Телемах лагодив його, і мусила переконатися, що судно ще зможе поплисти. Блискавки смугували небо над морем, і вітерець приніс далекі пахощі вогню. То була та остання буря, яку радила чекати Телегонові, але я її не боялася. До ранку вона знесилить себе сама.

Я ступила в печеру й задивилася. Важко було повірити, що бачу той самий човен. Він був тепер довший, а його ніс перебудовано й звужено. Щоглу вже закріплено, а стерно доведено до ладу. Я обійшла його. Спереду стояла невелика фігура — сидяча левиця з розчепіреними лапами. Її хутро було зроблено на східний манір: кожен кучер окремо, кожен скручений, як завиток слимака. Я простягла руку, щоб доторкнутися до одного.

— Віск іще не затверднув, — вийшов із темряви Телемах. — Я завжди думав, що кожен корабель повинен мати свій дух.

— Вона прекрасна, — сказала я.

— Я рибалив у бухті, коли прийшов Геліос. Усі тіні зникли. Я чув, як ти говорила з ним.

Я зніяковіла. Якими злими, бридкими й жорстокими, певно, здавалися ми. Я прикипіла очима до судна, щоб не дивитися на нього.

— Тоді ти знаєш, що моє вигнання скінчилося і я відпливаю завтра. Я запитала твою матір, хоче вона пливти до Спарти чи залишитися. Вона відповіла, що бажає залишитися. Пропоную той самий вибір і тобі.

Море шуміло віддалік, як ткацький човник. Зорі жовтіли, як стиглі груші на обважнілих гілках.

— Я розсердився на тебе, — сказав він.

Це мене здивувало. Гаряча кров приплинула мені до щік.

— Розсердився?

— Так, — сказав він. — Ти подумала, що я піду з Афіною. Навіть після того, що сказав тобі. Я не твій син і не мій батько. Ти мала б знати, що я не хочу нічого, що має Афіна.

Його голос був спокійний, але я відчула в ньому гостроту його докору.

— Пробач, — сказала я. — Я не могла повірити, що будь-хто в цьому світі може відмовити її божественній силі.

— Це смішно чути від тебе.

— Я не багатонадійний молодий володар, на якого чекають великі подвиги.

— Це перебільшення.

Я погладила рукою розчепірену лев’ячу лапу, відчула липкий воск.

— Ти завжди робиш добро тим, на кого сердишся?

— Ні, — відповів він. — Тільки тобі.

Десь надворі мигнула блискавка.

— Я також сердилася, — сказала я. — Я думала, що ти тільки й чекаєш нагоди відплисти.

— Навіть не знаю, як ти могла таке подумати. Ти ж знаєш, що я не можу приховати того, що написано на моєму обличчі.

Я чула запах воску, солодкий і густий.

— А як ти говорив з Афіною, коли вона прийшла до тебе? Я почула у твоєму голосі тугу. Щось таке, що ти приховував, глибоке жадання твого серця.

— Я приховував, бо соромився, бо не хотів, щоб ти чула, як вона весь час вибирала мого батька.

Вона дурна. Але я цього не казала.

— Я не хочу пливти до Спарти, — сказав він. — І не хочу залишатися тут. Гадаю, ти знаєш, де я хотів би бути.

— Ти не можеш пливти зі мною, — заперечила я. — Смертному там небезпечно.

— Гадаю, там узагалі небезпечно. Ти б бачила своє обличчя. Ти також нічого не вмієш ховати.

«А яке моє обличчя?» — хотіла запитати. Натомість сказала:

— Ти покинеш матір?

— Вона залишиться тут. І, гадаю, буде дуже рада.

Деревна стружка закружляла в повітрі, наповнивши його пахощами. То був той самий запах, яким віяло від його шкіри, коли він різьбив. Раптом мені стало байдуже. Я втомилася від усіх тривог та вмовлянь, від ретельних обдумувань. Декому все це дано від природи, але не мені.

— Якщо ти хочеш піти зі мною, то не спинятиму тебе, — сказала я. — Ми вирушаємо на світанку.

Я готувалася сама, і він також. Ми трудилися, аж доки зблідло небо.

У кораблі було стільки припасів, скільки він міг умістити: сир і підсмажений ячмінь, плоди сушені й свіжі. Телемах доклав рибальські сіті й весла, запасні линви та ножі — усе дбайливо складено й почеплено на своєму місці. На котках ми зіштовхнули судно в море, і його ніс легко розітнув хвилі. Пенелопа стояла на березі, махаючи нам рукою. Телемах сам пішов до неї сказати, що їде. Годі було прочитати на її обличчі, що вона думала.

Телемах підняв вітрило. Буря минула. Подув свіжий попутний вітер. Він підхопив нас, і ми поплинули через затоку. Я обернулася на Еею. Двічі за своє життя бачила, як маліє вона позаду. Вода ширшала між нами, і скелі її дрібніли. Я відчувала смак солоних бризок на устах. Навколо мене котилися сріблисті сувої хвиль. Грім не вдарив. Я була вільна.

«Ні, — подумала я. — Не зовсім».

— Куди ми пливемо? — Телемахова рука чекала на стерні.

Востаннє вимовляла її ім’я, коли була з його батьком.

— У протоку, — сказала я. — До Скілли.

Я стежила, як відбиваються на його обличчі мої слова. Він скерував стерно вмілими руками.

— Ти не боїшся?

— Ти попередила мене про небезпеку, — сказав він. — І не думаю, що страх мені допоможе.

Море линуло повз нас. Ми проминули острів, де зупинялися з Дедалом дорогою до Криту. Піщаний берег був досі там, і я запримітила гай мигдалевих дерев. Зламана бурею тополя давно мала зникнути, поглинута землею.

Бліда пляма з’явилася на обрії. Щогодини вона виростала, клубочучись, як дим. Я знала, що це.

— Опусти вітрило, — сказала я. — Тут у нас буде трохи роботи.

З-за поручнів ми впіймали дванадцять рибин, найбільших, які лише були. Вони тріпалися, розбризкуючи по палубі холодні краплі солі. Я кинула трави в їхні задихані роти й проказала слово. Знайоме репання, надимання плоті, і вони вже були не риби, а дванадцять баранів, тлустих й оторопілих. Вони почали штовхатися, закотивши очі, збившись один до одного в невеликому просторі. То було щастя — інакше вони б не могли стояти. Вони не звикли до ніг. Телемах мусив пролізти над ними, щоб дістатися до весел.

— Тепер, напевно, гребти буде важко.

— Вони тут ненадовго.

Він кивнув на одного.

— А які вони на смак?

— Не знаю.

Я взяла зі своєї торбини з травами невеликий глиняний горщик, який наповнила напередодні вночі. Він був запечатаний воском і мав ручку-кільце. Шматком шкіряного ременя обв’язала його навколо баранячої шиї.

Ми розпустили вітрило. Я попередила Телемаха про туман і бризки, а він наготував пару весел у саморобних кочетах. Вони здавалися недоладними, бо судно було вітрильне, але мали б допомогти нам, якби вітер стих зовсім.

— Ми повинні рухатися, — сказала йому. — Хоч там що.

Він кивнув, ніби то було так легко. Я була обачна. Спис з отруйним вістрям був у моїй руці, але бачила, яка швидка Скілла. Я колись сказала Одіссею, що годі встояти перед нею. Але я знову тут.

Я ледь торкнулася Телемахового плеча й прошепотіла закляття. Відчула, як мана обступила його: він зник, гола палуба, порожнє повітря. Вона не врятує від пильного ока, але сховає його від побіжного погляду. Він дивився, не ставлячи запитань. Вірив мені. Я повернулася рвучко обличчям до носа.

Імла пливла над нами. Моє волосся стало вологим, із-за хвиль ми почули звук води, яку засмоктував вир. Харибда — так називали люди цю коловерть. Вона поглинула свою частину моряків, усіх тих, хто хотів уникнути пащі Скілли. Барани притискалися до мене, хитаючись. Вони мовчали, як не мовчали б справжні. Вони не знали, як використовувати горло. Я жаліла їх — цих нещасних тремтливих потвор.

Удалині замріла протока, і ми сковзнули у війстя. Я зиркнула на Телемаха. Він тримав весла напоготові, напруживши зір. Волосся здибилося в мене на шиї. Що я наробила? Я не мала б узагалі брати його.

Запах приголомшив мене, добре знайомий навіть після такого тривалого часу: запах гнилі й ненависті. А тоді з’явилася вона, виповзаючи із сірої мли. Її старі горбкуваті голови повзли вздовж скелі, скрегочучи дорогою. Її скривавлений позир був прикутий до баранів, від яких несло страхом і жиром.

— Давай-но! — крикнула я.

Вона завдала удару. Шістьох баранів схопила своїми розверзнутими пащами. Потім пірнула разом із ними в імлу. Я почула, як тріщать кістки, як мокрота відригається з її горла. Кров заюшила на урвищах скель.

Я мала час озирнутися на Телемаха. Вітер майже стих, і він стояв насторожений. Піт виступив на його руках.

Скілла повернулася, її голови зловтішно перепліталися. Пелехи вовни позастрягали між її зубами.

— А тепер решта, — сказала я.

Вона схопила інших шістьох так швидко, що ті зникли за один змиг ока. Баран із прив’язаним горщиком був поміж них. Я прислухалася, чи розбивається черепок під її зубами, але не могла розчути нічого серед тріщання кісток і м’яса.

Минулої ночі під холодним місяцем я виточила отруту зі списа. Вона стекла прозорою тонкою цівкою в мою бронзову чашу. Я додала ясенця, зібраного не так давно на Криті, кипарисового кореня, вкинула туди уламки скель і ґрунт із мого саду, а наостанок — свою червону кров. Рідина запінилася й стала жовта. Усе це я поклала в той горщик, а тоді запечатала його воском. Зілля мало б уже стікати їй у горло, збираючись у кишках.

Я думала, що дванадцять овець утамують її голод, але, повернувшись, вона була така сама, як і завжди, хижа й ненаситна. Немовби годувала не черево, а свою невгасиму лють.

— Скілло! — Я піднесла списа. — Це я, Цирцея, донька Геліоса, чарівниця з Ееї!

Вона закричала, здійнявши гавкітливу какофонію, що роздирала мені вуха, проте мене не впізнала.

— Дуже давно я перемінила тебе в цю подобу, коли ти була німфою. Тепер я прийшла із силою Тригона, щоб покінчити з тим, що почала.

І в те просякле млою повітря я промовила слово своєї волі.

Вона зашипіла. У її погляді не було й натяку на якусь цікавість. Її голови вилися, вишукуючи чогось на палубі, наче там могла бути вівця, яку вона недобачила. Я чула позад себе, як Телемах налягає на весла. Наше вітрило обвисло; нас рухали вперед лише його руки.

Я побачила мить, коли її очі розітнули ману й запримітили його. Вона застогнала тихо й жадібно.

— Ні! — замахала я списом. — Цей смертний під моїм захистом. Ти страждатимеш від вічних мук, коли спробуєш його схопити. Бачиш, я маю хвіст Тригона.

Вона скрикнула ще раз. Її подих обвіяв мене, смердючий і душний. Від збудження її голови завилися швидше. Вони клацали в повітрі, і довгі ниті слини звисали з її пащ. Вона боялася списа, але це не стримає її надовго. Вона давно вподобала собі смертну плоть. Жадала її.

Несамовитий жах прокотився моїм єством. Я могла б заприсягтися, що чари почали діяти. Чи я помилялася? Холодний піт облив мої плечі. Я мала б змагатися із шістьома її хижими головами водночас. Я не володіла бойовим вишколом. Одна з них дістанеться мене, а тоді Телемаха — а що буде далі, я навіть не хотіла думати. Мій розум хапався то за одну думку, то за другу, та всі вони були марні: чари, які не подіють на неї, трути, яких я не мала, боги, які не прийдуть мені на поміч. Я могла сказати Телемахові стрибати й плисти, але куди? Єдина дорога, що рятувала нас від неї, вела до невситимого виру Харибди.

Я стала між нею і Телемахом, виставивши вперед списа. Нерви мої були натягнуті, як струни. Я повинна поранити її, перш ніж вона дістанеться мене, повинна принаймні пустити отруту Тригона їй у кров. Я приготувалася до удару.

Але його не було. Одна з її пащ стала дивно рухатися, закриваючи й розкриваючи щелепу. З її грудей вихопився задушливий звук. Вона виригнула, і жовта піна пробігла по її зубах.

— Що це? — почула я голос Телемаха. — Що відбувається?

Часу відповісти не було. Її тіло виступило з імли. Я ніколи не бачила його доти, драглистого й велетенського. Поки ми дивилися, воно сповзало по скелі над нами. Її голови вищали й брикалися, ніби хотіли заволокти його назад. Але воно опускалося чимраз далі так невблаганно, мов обтяжене каменями. Тепер я могла бачити кінці її ніг, ті дванадцять монструватих щупалець, які тяглися з її тіла в імлу. Вона завжди ховала їх, розповідав мені Гермес, скрутивши їх у печері серед кісток і куснів старого м’яса, обвивши довкруг каміння, щоб решта тіла могла пірнати по харч і вертатися.

Голови Скілли клацали й вили, вивертаючись назад, щоб укусити себе самих за шию. Її сіра шкіра покрилася смугами жовтої піни на її ж червоній крові. Здійнявся шум, ніби тяжку каменюку поволокли по землі, і несподівано сіра тінь перевертом пролетіла поза нами, піднісши хвилі поряд із нашим судном. Палуба різко похилилася, і я ледве встояла на ногах. І коли нарешті твердо зіп’ялася на рівні, переді мною лежала одна з її велетенських ніг. Вона обвисла з тіла Скілли, товста, як найстаріший дуб Ееї, і її кінець зникав десь поміж хвилями.

Вона перестала триматися за своє каміння.

— Ми повинні рушати, — сказала я. — Буде ще більше.

Перш ніж я вимовила ці слова, ми почули ще якийсь звук.

Телемах скрикнув, попереджаючи. Нога вдарила так близько від нашого стерна, що поруччя до половини занурилося у воду.

Я опустилася на коліна, а Телемах випав із сидіння. Він зміг втримати весла і з натугою затягнув їх на старе місце. Води довкола нас шипіли бульбашками, судно хилилося сюди-туди. У повітрі над нашими головами кричала й тріпалася Скілла. Вага її відпалих ніг далі тягла її зі скелі. Її голови могли б тепер нас досягти, але ми їй були байдужі. Вона кусала обм’яклу плоть своїх ніг, роздираючи її. Я завагалася хвилину, а тоді затисла держално списа між наших припасів, щоб воно не закотилося кудись у хаосі. Я схопила одне з Телемахових весел.

— Гайда!

Ми схилилися, гребучи. Звук волочіння почувся знову — упала ще одна нога, заливши великою хвилею палубу, розвернувши ніс до Харибди.

Краєм ока я глянула на хаотичний вир, що поглинав цілі кораблі. Телемах ухопився за стерно, намагаючись повернути.

— Линву! — закричав він.

Я вихопила одну з-поміж наших припасів. Він обв’язав її навколо стерна, смикаючи за неї, спрямовуючи нас назад у протоку. Тіло Скілли вихитувалося над нами на висоті двох щогл. Ноги досі падали, і кожен сплеск розхитував судно, женучи його далі вниз.

— Десять, — порахувала я. — Одинадцять. Час рушати!

Телемах випрямив ніс, відв’язав стерно, і ми знову похапали весла. Під скелею бурхливі води жбурляли човен сюди-туди, як опалий листок. Хвилі довкола пожовтіли. Її остання нога гротескно розтяглася вздовж урвища скелі, поки що втримуючи Скіллу.

А потім вона відірвалася, її масивне тіло гупнуло у воду. Хвиля вирвала весла з наших рук, і стовп холодної води вдарив мене в голову.

Я побачила мигцем, як змило в море наші припаси і як зник разом із ними Тригонів спис. Ця втрата вразила мене, але часу думати вже не було. Я схопила Телемахову руку, чекаючи, що кожної миті між нами може тріснути палуба. Проте міцні дошки витримали, і линва на стерні також. Удар тієї останньої хвилі штовхнув нас уперед, геть із протоки.

Шум Харибди стих, і навколо нас розлилося море. Я стала на ноги й озирнулася. Коло підніжжя скелі, де була Скілла, лежала велетенська мілина. Обриси шести зміїних голів досі проглядалися в ній, але вони не ворушилися. Вони не поворухнуться ніколи. Вона обернулася в камінь.

До землі пливти було далеко. Мої руки й спина боліли так, наче їх бичували, а Телемахові, напевне, ще більше, однак наше вітрило якимось дивом залишилося неушкодженим і несло нас далі. Сонце, здавалося, падало в море, як тарілка, і ніч піднеслася над водою. Крізь вицяткувану зорями темінь я побачила землю, і ми витягли судно на берег. Ми втратили всі свої запаси прісної води, і я бачила, як потьмянів погляд у мовчазного Телемаха. Я пішла шукати річку й повернулася з наповненою по вінця чашею, яку вичарувала з каменю. Він осушив її й потім лежав так довго, що я вже злякалася, але врешті-решті він відкашлявся й спитав, які ще лишилися харчі. Тоді я вже встигла зібрати кілька ягід, а також спіймала рибу, яка пеклася на рожні.

— Мені жаль, що через мене ти побував у такій небезпеці, — сказала я. — Якби тебе там не було, корабель розбився б на друзки.

Він кивнув утомлено, жуючи. Його обличчя було ще виснажене й бліде.

— Повинен визнати: я радий, що не треба робити це знову.

Він відхилився назад на пісок і заплющив знеможені очі. Він був у безпеці, бо наш табір був припертий до скелі, а тому я покинула його, щоб прогулятися берегом. Мені здавалося, що ми на острові, але цього я не могла сказати напевне. З-понад дерев не підносився дим, і коли я прислухалася, то не почула нічого, окрім птахів і шепотіння хвиль. Квіти й густі ліси росли далі від берега, але я не пішла дивитися. Я знову бачила перед собою ту кам’янисту масу, що колись була Скіллою. Вона зникла, насправді зникла. Уперше за століття ніхто не дорікатиме мені за те море горя й смутку. Душі більше не сходитимуть у підземний світ із моїм ім’ям, написаним на них.

Я стала обличчям до моря. Було дивно нічого не тримати в руках, не нести із собою списа. Я відчувала, як повітря обвіює мої долоні, запах солі змішується із зеленими пахощами весни. Я уявила собі довгий сірий хвіст, що поринає в темряву, шукаючи господаря.

— Тригоне, — проказала я, — твій хвіст вертається до тебе. Я зберігала його надто довго, але зрештою з нього була-таки користь.

М’які хвилі омивали пісок.

Я відчула на своїй шкірі свіжий дотик темряви. Далі йшла крізь холодне повітря, наче то озеро, у якому я купалася. Ми втратили все, крім мішка зі знаряддям, який я носила на поясі, і торбини із чарами, що була прив’язана до мене. Нам треба зробити весла, подумала я, і занести нові запаси їжі. Але ті думки були про завтра.

Я проминула грушу, обсипану білим цвітом. Риба скинулася в освітленій місяцем річці. Щокроку я почувалася легшою. Почуття підступило мені до горла. Мені знадобилася якась хвилина, щоб упізнати його. Я була стара й сувора так довго, порубцьована жалями та літами, як моноліт. Але то була лише форма, у яку мене налито. Я не повинна зберігати її.

Телемах досі спав. Він по-дитячому склав руки під підборіддям. Вони скривавилися від весел, і я змастила їх маззю, відчуваючи їхню теплу вагу на своїх колінах. Його пальці були вкриті мозолями більше, ніж я гадала, однак не долоні. Я стільки разів уявляла собі на Ееї, як це буде — торкатися його.

Він розплющив очі, ніби я сказала ці слова вголос. Вони були ясні, як завжди.

Я сказала:

— Скілла не народилася страховиськом. Я створила її.

Його обличчя ховалося в тіні.

— Як це сталося?

Якась частина мене кричала тривожно: «Якщо ти заговориш, він посивіє і зненавидить тебе!» Але я не зважала на це. Хай посивіє. Годі далі ткати одіж удень і розпускати її вночі, не роблячи нічого. Я розповіла йому всю історію, про всі свої ревнощі й дурощі, про всі ті життя, які погубила.

— Її ім’я, — казав він. — Скілла. Воно означає «та, яка розриває». Можливо, їй випала така доля — бути страховиськом, а ти була лише знаряддям.

— І так само ти виправдовуєш те, як повісив дівчат?

Я наче вдарила його.

— Мені виправдання немає. Ця ганьба залишиться зі мною довіку. Я не можу змити її, але решту своїх днів докладатиму всіх зусиль, щоб досягнути цього.

— І саме це, з твого погляду, відрізняє тебе від батька, — сказала я.

— Так, — мовив він гостро.

— Те саме й зі мною, — вела далі я. — Не намагайся відібрати в мене мій жаль.

Він надовго змовк.

— Ти мудра, — сказав він.

— Якщо це так, — відказала, — то лише тому, що мого глупства вистачило б на сто життів.

— Але ти принаймні боролася за те, що любила.

— Це не завжди благословення. Мушу сказати тобі, що все моє минуле таке, як зараз: потвори й жахіття, про які ніхто не хоче чути.

Він витримав мій погляд. Щось у ньому дивно нагадало мені Тригона. Неземне тихе терпіння.

— Я хочу почути, — сказав він.

Я ховалася від нього з багатьох причин: через його матір і мого сина, його батька й Афіну. Тому що я богиня, а він чоловік. Але мене приголомшило, що в основі всіх тих причин був якийсь страх. А я ніколи не була боязлива.

Я простягла свою руку в живе повітря між нами й знайшла його.

Роздiл двадцять шостий

Три дні ми були на тому березі. Не робили весел і не латали вітрил. Ми ловили рибу, зривали плоди й не шукали нічого, чого не було в нас під рукою. Я поклала руку йому на живіт, відчуваючи, як він підноситься й опускається з кожним його подихом. Його плечі були жилаві від м’язів, а потилиця згрубіла від сонця.

Я таки розповіла йому ті історії. Біля вогню чи в ранковому світлі, коли ми відкладали свої втіхи. Деякі з них далися легше, ніж я гадала. Я відчувала дивну радість, змальовуючи перед ним Прометея, оживляючи Аріадну й Дедала. Але все решта було не таке легке, і часом, коли я говорила, гнів опановував мене й деякі слова стояли клубком у горлі. Хто він такий, щоб виявляти таке терпіння, поки я аж сходила кров’ю? Я доросла жінка. Я богиня, старша за нього на тисячі поколінь. Мені не потрібен ані його жаль, ані увага, нічого.

— Ну? — вимагала я. — Чому ти не скажеш бодай чогось?

— Я слухаю, — відповідав він.

— Бачиш, — сказала я, завершивши розповідати. — Боги потворні.

— Ми не своєї крові, — відповів він. — Колись мені сказала це чарівниця.

***

Третього дня він вирізав нові весла, а я вичаклувала бурдюки й наповнила їх, а тоді зібрала овочі. Я дивилася, як із невимушеною вправністю він напинає вітрило й перевіряє днище на проточини. Тоді сказала:

— Я навіть не знаю, що думала, тому що не вмію пливти на вітрилах. Що б я робила, якби тебе не було?

Він засміявся.

— Ти таки дісталася б туди, просто на це пішло б трохи твоєї вічності. Куди ми рушаємо далі?

— До берега, на схід від Криту. Там є невелика печера в піску й камені, а поблизу чагарі й пагорби. Видається, що цієї пори року нам покаже туди путь Дракон. — Він повів бровою. — Якщо ти підвезеш мене досить близько, то я зможу його знайти. — Я спостерігала за ним. — Ти питатимеш, що там?

— Думаю, ти не захотіла б.

Ми були разом менш ніж місяць, а вже знали одне одного краще, ніж усякий, хто ходив колись світом.

То була приємна подорож, свіжий вітерець, і сонце не пропікало ще літнім вогнем. Ночами ми розкладали табір на всіх тих берегах, які могли знайти. Він звик до пастушого життя, а я зрозуміла, що мені зовсім не бракує моїх золотих і срібних чаш, моїх настінних килимів.

Ми пекли на паличках рибу, а я приносила в подолі овочі. Якщо нам траплявся дім, то ми міняли свою допомогу на хліб, вино й сир. Він різьбив іграшки для дітей, лагодив ялики. Я мала із собою мазі й з покритою головою могла вдавати із себе знахарку, яка прийшла вгамувати їхні болі та лихоманки. Їхня радість була проста й звичайна, наша — так само. Ніхто не падав на коліна.

Поки човен плив під синім склепінням неба, ми сиділи разом на борту, розмовляючи про людей, яких зустрічали, про береги, які проминали, про дельфінів, які пливли нам услід весь ранок, усміхаючись та забризкуючи наші поручні.

— Ти знаєш, — сказав він, — що перш ніж відплисти до Ееї, я лише раз покидав Ітаку?

Я кивнула.

— Я бачила Крит і кілька островів на своєму шляху, та й усе. Завжди хотіла потрапити до Єгипту.

— Так, — кивнув він. — І також до Трої та великих міст Шумеру.

— Ашшуру, — сказала я. — І хочу побачити Ефіопію, і також Північ, край льодяних гір, і Телегонове нове царство на заході.

Ми дивилися понад хвилі, і між нами зависла мовчанка. Наступне речення мало бути таким: «Поїдьмо туди разом». Але я не могла сказати цього, не тепер і, напевно, ніколи. І він мовчав, тому що знав мене добре.

— Твоя мати... — мовила я. — Як ти гадаєш, вона сердитиметься на нас?

Він пирхнув.

— Ні, — відказав. — Вона знала все ще до того.

— Я не здивуюся, коли ми повернемося й застанемо її чарівницею.

Мені завжди подобалося ошелешувати його й дивитися, як розсипається його незворушність.

— Що?

— Отак, — сказала я. — Вона оглядала мої трави від самого початку. Я навчила б її, якби мала час. Готова закластися.

— Якщо ти така певна, то я навряд чи прийму твої умови.

Уночі ми углиблювалися одне одному в тіло, і, коли він спав, я лежала поруч із ним, відчуваючи тепло там, де дотикалися наші ноги й руки, слухаючи тихе пульсування його горла. На його очах були зморшки, але на шиї їх ще не було. Коли люди бачили нас, вони вважали мене молодшою. Але хоча я і на вигляд була як вони, і говорила як смертна, насправді почувалася безкровною рибою. Я могла бачити його зі своєї води, і все небо позаду, але не могла перейти межу.

***

Дякувати Дракону й Телемаху: ми таки знайшли мій старий берег. Був ранок, коли запливли у вузьку затоку, і батькова колісниця лише до половини піднеслася на вершину. Телемах тримав у руці камінь-якір.

— Кидати чи витягти на пісок?

— Кидай, — сказала я.

Сотні років припливів і бур попідмивали береги, але мої ноги все ще пам’ятали той дрібний пісок, жмуття шорсткої трави. Десь далеко плинув слабкий сірий дим і дзвонили козячі дзвоники. Я проминула зубчасті скелі, де ми полюбляли сидіти з Еетом. Проминула ліс, де лежала тоді, коли обпалив мене батько, — тепер залишилися ряди одиноких сосен. На пагорбах, куди я водила Главка, квітла весна: безсмертник і гіацинти, лілії, фіалки й запашні гірські троянди. А посередині цвіла латка жовтих квітів, що проросли з Кроносової крові.

Старий тихий гул піднісся над ними, немовби вітаючи мене.

— Не торкайся їх, — сказала я до Телемаха, але ще до того, як пролунали ці слова, усвідомила, які вони недолугі. Квіти нічого йому не зроблять. Він уже є самим собою. Я не зміню на ньому й волосини.

За допомогою ножа я викопала всі стебла з корінням, загорнула їх разом із землею в смуги тканини й поклала в затінок своєї торбини. Далі лишатися там не було потреби. Ми підняли якір і повернули корабель додому. Хвилі й кораблі проминали, але я майже не помічала їх. Я була напнута, як лучник, що підніс свій зір до неба, чекаючи, поки сполошаться птахи. Останнього вечора, коли Еея була так близько, що я, здавалося, відчувала пахощі квітів у морському повітрі, розповіла йому історію, яку замовчувала, — про перших людей, які прийшли на мій острів, і як я відплатила їм.

Зорі були ясні, і Венера світилася над головою, як полум’я.

— Я не казала тобі раніше, бо не хотіла, щоб це тяжіло між нами.

— А зараз ти вже цього не боїшся?

Десь у затінку моєї торбини квіти взяли жовту ноту.

— Тепер я казатиму тобі правду, хоч там як.

Легкий солоний вітерець куйовдив прибережну траву. Він приклав мою руку собі до грудей. Я відчувала рівне биття його крові в жилах.

— Я не тиснув на тебе, — сказав він. — Не тисну й зараз. Я знаю, що з деяких причин ти не можеш відповісти мені. Але якщо… — Він затнувся. — Я хочу, щоб ти знала: якщо ти поїдеш до Єгипту, якщо поїдеш будь-куди, то хочу їхати з тобою.

Удар за ударом його життя проминало під моїми пальцями.

— Дякую, — сказала я.

Пенелопа зустріла нас на березі Ееї. Сонце стояло високо, і острів буйно квітнув, плоди наливалися на гілках, нова зелена парость випорскувала з кожного закутка та щілини. Вона почувалася як риба у воді серед того привілля, махаючи до нас, вигукуючи привітання.

Якщо вона й помітила між нами зміну, то не сказала нічого. Вона обійняла нас обох. Було спокійно, сказала вона, не трапилося гостей, але без клопоту не обійшлося. Народилися нові левенята. Туман вкривав східну затоку три дні, і дощ періщив такий, що потік вийшов із берегів. Коли вона говорила, щоки її налилися рум’янцем. Звивиста стежка повела нас побіля лискучих лаврів, рододендронів, через мій сад і у великі дубові двері. Я вдихнула повітря свого дому, насичене чистими пахощами трав. Я відчула ту радість, яку так часто оспівують у піснях, — радість повернення додому.

У моїй кімнаті простирадла мого широкого золотого ліжка були так само свіжі, як і завжди. Я чула, як Телемах розповідає матері історію про Скіллу. Вийшла й стала боса обходити острів. Земля гріла мої ноги. Квіти колихали ясними голівками. Лев наступав мені на п’яти. Чи справді я прощалася? Я піднесла зір до широкого склепіння неба. «Увечері, — подумала я. — Увечері, під місяцем, сама-одна».

Я повернулася, коли заходило сонце. Телемах пішов ловити рибу на обід, а Пенелопа сиділа за столом. Кінчики її пальців були зелені, і я чула запах чарів у повітрі.

— Я довго думала про одну річ, — сказала я. — Коли ми сварилися через Афіну, як ти знала, що треба впасти на коліна? Ти хотіла присоромити мене?

— Ах. То був лише здогад. Одіссей сказав це про тебе одного разу.

— Сказав що?

— Що він ще не зустрічав божество, якого б ця божественність тішила менше.

Я всміхнулася. Навіть мертвим він зумів здивувати мене.

— Гадаю, що це таки правда. Ти сказала, що він перекроював царства, а кроїв також думки людей. Перед ним героями були лише Геракл та Ясон. Тепер діти гратимуться в мандри, у підкорення заморських країв розумом і хитрим словом.

— Йому б це сподобалося, — сказала вона.

Я також про це подумала.

Минула хвилина, і я подивилася на її заплямлені руки, що лежали на столі переді мною.

— І що? Ти скажеш мені? Чи даються тобі чари?

Вона всміхнулася своєю внутрішньою усмішкою.

— Ти казала правду. Здебільшого це воля. Воля і праця.

— Мене тут нічого не тримає, — сказала я. — Ти хотіла б стати чарівницею на Ееї замість мене?

— Гадаю, так. І я, напевно, нею стану. Хіба що моє волосся ніяк не годиться. Воно анітрохи не подібне до твого.

— Ти можеш його пофарбувати.

Вона зробила міну.

— Краще я скажу, що воно посивіло від моїх страшних чародійств.

Ми засміялися. Вона завершила ткати килим, і він уже висів позаду неї на стіні. Плавець рушив у штормову далечінь.

— Якщо тобі закортить товариства, — сказала я, — скажи богам, що ти приймеш їхніх неслухняних доньок. Гадаю, ти знайдеш до них належний підхід.

— Вважатиму це за комплімент. — Вона потерла пляму на столі. — А як же мій син? Він поїде з тобою?

Я відчула, що нервую.

— Якщо захоче.

— А чого хотіла б ти?

— Я хотіла б, щоб він поїхав, — відповіла. — Якщо це можливо. Але спочатку повинна зробити ще одну річ. Я не знаю, що із цього вийде.

Її спокійні сірі очі зустрілися з моїми. Її чоло вигнуте, як арка храму, подумала я. Зграбне й терпляче.

— Телемах був добрим сином довше, ніж мав би бути. Тепер у нього своє життя. — Вона торкнулася моєї руки. — Світ непевний, і ми це знаємо. Але якби я хотіла довірити якусь справу, то довірила б її тобі.

Я віднесла наші тарілки, дбайливо мила їх, доки вони не заблищали. Потім наточила ножі й поклала кожен на своє місце. Витерла столи, позамітала підлогу. Коли повернулася до вогнища, там був Телемах. Ми пішли до невеликої просіки, яку любили обоє, тої самої, де ціле життя тому говорили про Афіну.

— Я вигадала чари, — сказала я. — Але не знаю, що станеться, коли нашлю їх. Вони можуть і не подіяти. Можливо, силу Кроноса годі видобути із землі.

Він сказав:

— Тоді ми повернемося. Ми повертатимемося доти, доки ти не досягнеш свого.

Так просто. Якщо ти хочеш, я це зроблю. Якщо це тебе ощасливить, то я поїду з тобою. Чи є якась мить, коли розбивається серце? Але розбитого серця замало, і я була досить мудра, щоб знати це. Поцілувавши його, я пішла.

Роздiл двадцять сьомий

Жаби повернулися до своїх ям; саламандри спали в рудих нірках. В озері відбилося обличчя півмісяця, цятки зір і дерева, що посхилялися довкола, тремтячи.

Я стала навколішки на березі, густо зарослому травою. Переді мною була стара бронзова чаша, яку від початку використовувала для чарів. Квіти лежали поряд зі мною, огорнуті біля кореня білою пеленою. Стебло за стеблом витинала їх, вичавлюючи краплі рідкого соку. Дно чаші стемніло. У ньому також відбився місяць. Останню квітку я не вичавила, а посадила тут, на березі, освітленому щоранку сонцем. Можливо, вона ростиме.

Я відчувала в собі страх. Ці квіти обернули Скіллу на потвору, хоча вона й не чинила нічого, крім глуму. Главк також став своєрідною потворою, після того як божество прогнало з нього все, що було в ньому доброго. Я пригадала свій старий жах ще від народження Телегона: яке створіння заховано в мені? Моя уява народжувала страхіття. У мене виростуть драглисті голови й жовті зуби. Я заповзу в нору та розшматую Телемаха на клапті.

Але, можливо, сказала я собі, буде не так. Можливо, станеться все, на що я мала надію, і ми з Телемахом справді вирушимо до Єгипту й усіх тих інших місць. Ми перепливемо моря туди й назад, живучи з мого чарівництва і його теслярства, і коли прийдемо до міста вдруге, люди вийдуть зі своїх осель, щоб нас привітати. Він лататиме їхні кораблі, а я насилатиму закляття від кусючих мух та лихоманки, і ми мало-помалу лагодитимемо світ.

Видіння квітнуло — живе, як прохолодна трава під моїми ногами, як чорне небо над головою. Ми відвідаємо Левині ворота в Мікенах, де правлять нащадки Агамемнона, і стіни Трої, чий камінь холодять вітри зі снігових вершин Іди. Ми їздитимемо верхи на левах і ходитимемо в нічній пустелі перед очима богів, які ніколи не чули про титанів чи олімпійців, які не зважатимуть на нас так само, як ми — на піскових жуків, що трудяться під ногами. Він скаже мені, що хоче дітей, а я відповім: «Ти не знаєш, чого від мене просиш», — і він додасть: «Цього разу ти не сама».

Ми народимо дочку, а тоді ще одну. Пенелопа біля мого породільного ложа. Приходить біль, але він проминає. Ми живемо на острові, поки діти ще малі, а потім часто навідуємося до них. Вона тче й насилає чари, і довкола неї ведуть свій танок німфи. І хоч яка сива, вона ніби й не втомлюється ніколи, але іноді я бачу, що її очі повернуті до обрію, де чекають на неї померлі в пристановищі душ.

Дочки, які ожили в моїх мріях, відрізняються від Телегона й також відрізняються одна від одної. Одна бігає колами навздогін левам, тим часом як інша сидить у закутку, спостерігаючи й запам’ятовуючи все. Ми несамовито любимо їх і стоїмо над їхніми поснулими обличчями, шепочучись, що сказала кожна сьогодні, що зробила. Ми приводимо їх на зустріч із Телегоном, який сидить на престолі посеред своїх золотих садів. Він зістрибує, щоб обійняти нас усіх, і знайомить із капітаном варти, високим темноволосим юнаком, який не відступає від нього ні на крок. Юнак ще не одружений і, може, ніколи й не одружиться, каже він. Я всміхаюся, уявивши собі Афінине розчарування. Він такий увічливий, однак твердий і незворушний, як один із його міських мурів. Я не тривожуся за нього.

Я постаріла. Коли дивлюся у своє вилощене бронзове дзеркало, моє обличчя помережили зморшки. І, крім того, я огрубіла, стала відвисати моя шкіра. Я ріжуся об свої трави, і шрами залишаються. Іноді це мені подобається. Певна річ, що моє тіло тягнеться до землі. Саме там його домівка. Одного дня Гермес поведе мене до палат померлих. Ми ледве впізнаємо одне одного, бо я буду сивочолою, а він — загорнений у свою тайну Проводиря Душ, єдиний раз, коли він поважний. Гадаю, мені сподобається це побачити.

Я знаю, яка щаслива й переповнена щастям, аж хитаюся від нього, мов п’яна. Прокидаюся іноді в темряві, нажахана непередбаченістю свого життя, його нечутним віддихом. Я чую, як поряд пульсує кров у горлі чоловіка; на шкірі моїх дітей, які сплять у своїх ліжечках, видно найменшу подряпину. Вітер обдуватиме їх, і не тільки вітри будуть у світі: недуги й катастрофи, страхіття й болі в усіх їхніх тисячоликих виявах. Я не забуваю ані свого батька, ані його ласкавого проміння над нами, ясного й гострого, як мечі, що ціляться в нашу кволу плоть. Якщо вони не впадуть на нас із ненависті й злоби, то впадуть через випадок чи примху. Я відчуваю, як здушило мені горло. Як можу я жити під таким тягарем долі?

Тоді я встаю і йду до своїх трав. Я щось творю, щось перетворюю. Моя відьомська сила така ж сильна, як і завжди, навіть сильніша. Це також велике щастя. Хто ще має таку силу, розваги й захист, як я? Телемах устає з нашого ліжка, шукаючи мене. Він сидить зі мною в пропахлій зеленню темряві, тримаючи мене за руку. Наші обличчя вже зморщені, покарбовані літами.

«Цирцеє, — каже він, — усе буде добре».

Це не вислів пророка чи оракула. Це слова, які ми говоримо дитині. Я чула, як він говорив їх нашим донькам, як заколисував їх після страшного сну, змащував їхні дрібні порізи, угамовував усякий біль. Під моїми пальцями його шкіра така ж, як і моя. Я слухаю його дихання, тепле в нічному повітрі, і невідь-чому відчуваю розраду. Він не каже, що нам не боляче. Він не каже, що нам не страшно. Він каже: ми тут. Саме це означає плавати в приплив, ходити по землі й відчувати, як торкається вона твоїх ніг. Саме це й означає жити.

Над головою кружляли й опускалися за обрій сузір’я. Моя божественність світиться в мені, як останні промені сонця, перш ніж вони втопляться в морі. Я думала колись, що боги — це протилежність смерті, але тепер бачу, що вони мертвіші від усього, бо незмінні й нічого не можуть втримати в руках.

Усе своє життя йшла вперед, і тепер я тут. Я маю голос смертної, тож добуду собі й усе решту. Я піднесу налиту по вінця чашу й вип’ю.

Дiйовi особи

Боги-титани

Борей — уособлення північного вітру. У деяких міфах був призвідцем смерті вродливого юнака Гіацинта. Його братами були Зефір (західний вітер), Нот (південний) та Евр (східний).

Геліос — титан, бог сонця. Батько багатьох дітей, зокрема Цирцеї, Еета, Пасифаї та Перси, а також їхніх однокровних сестер-німф Фаетуси й Лампетії. Найчастіше його зображали в колісниці, запряженій золотими кіньми, у якій він щодня проїжджав небом. В «Одіссеї» просить Зевса знищити супутників Одіссея, після того як ті вбили його священних корів.

Еет — брат Цирцеї і цар-чарівник Колхіди — царства на східному березі Чорного моря. Еет був також батьком смертної чарівниці Медеї і хранителем золотого руна, доки його з допомогою Медеї не вкрали Ясон та аргонавти.

Каліпсо — донька титана Атланта, яка проживає на острові Огігія. В «Одіссеї» вона дає прихисток Одіссеєві, коли розбився його корабель. Закохавшись у нього, тримає в себе на острові сім років, доки боги не наказали відпустити його.

Мнемосіна — богиня пам’яті та мати дев’яти муз.

Нерей — давній бог моря, якого заступив олімпієць Посейдон. Батько численних божественних дітей, зокрема німфи Тетії.

Океан — у поезії Гомера бог-титан великої прісноводної ріки Океану, що, за античними уявленнями, оточувала світ. У пізніші часи його стали пов’язувати з морем і солоною водою. Він дід Цирцеї по матері та батько численних німф і богів.

Пасифая — сестра Цирцеї, могутня чарівниця, яка одружилася із Зевсовим смертним сином Міносом і стала царицею Криту. Вона народила від нього кількох дітей, зокрема Аріадну й Федру; вдалася до хитрощів, щоб завагітніти від священного білого бика, унаслідок чого народила Мінотавра.

Перс — брат Цирцеї, якого в деяких розповідях пов’язують з давньою Персією.

Перса — океаніда, одна з німф і доньок Океана. Мати Цирцеї, дружина Геліоса. У пізніших розповідях її саму пов’язують із чарівництвом.

Прометей — титан, який переступив волю Зевса, допомагаючи смертним, подарувавши їм вогонь і, у декотрих розповідях, навчивши їх також ремесел і мистецтв. Зевс скарав його, прикувавши до скелі в Кавказьких горах, куди щодня прилітав орел і з’їдав його печінку, яка за ніч відростала знову.

Протей — мінливий бог моря, охоронець Посейдонових стад тюленів.

Селена — богиня місяця, тітка Цирцеї й сестра Геліоса. Вона їздила нічним небом на колісниці, запряженій срібними кіньми. Її чоловіком був прекрасний пастух Ендиміон, смертний, який навіки заснув молодим.

Тетія — дружина Океана й баба Цирцеї. Як і її чоловіка, її пов’язували спершу з прісною водою, але пізніше зображували як богиню моря.

Цирцея — чарівниця, яка жила на острові Еея, донька Геліоса й німфи Перси. Її ім’я, ймовірно, походить від слова, що означає «соколиця». В «Одіссеї» вона обертає Одіссеєвих супутників на свиней, але коли він докоряє їй, Цирцея приймає його як коханця, дозволивши йому та його людям залишитися в неї; згодом допомагає їм знову вирушити в путь. Цирцея надихнула таких авторів, як Овідій, Джеймс Джойс, Юдора Велті та Марґарет Етвуд.

Боги-олімпійці

Аполлон — бог світла, музики, пророцтва й медицини. Аполлон був сином Зевса й братом-близнюком Артеміди, а також героєм троянців у Троянській війні.

Артеміда — богиня мисливства, донька Зевса й сестра Аполлона. В «Одіссеї» її називають убивцею царівни Аріадни.

Афіна — могутня богиня мудрості, ткацтва та військових мистецтв. Вона була запеклою прихильницею греків у Троянській війні й зокрема покровителькою велемудрого Одіссея. Афіна часто з’являється і в «Ілліаді», і в «Одіссеї». Розповідають, що вона була улюбленою дитиною Зевса, народилася з його голови вже дорослою і зі зброєю.

Гермес — син Зевса й німфи Майї, посланник богів, а також бог мандрівників і хитрощів, торгівлі та кордонів. Окрім того, він супроводжував душі померлих до потойбічного світу. У деяких міфах Гермес був батьком Одіссея. В «Одіссеї» Гомера радив Одіссею, як захиститися від чарів Цирцеї.

Діоніс — син Зевса, бог вина, гулянь й екстазу. Він наказав Тесеєві покинути царівну Аріадну, бажаючи взяти її за дружину.

Ейлейтія — богиня дітородження, яка допомагала матерям у пологах і також мала силу запобігти народженню дитини.

Зевс — цар богів і людей, який правив світом зі свого престолу на горі Олімп. Він пішов війною на титанів, щоб помститися своєму батькові Кроносу, і врешті-решт звергнув його. Батько багатьох богів і смертних, зокрема Афіни, Аполлона, Геракла, Єлени та Міноса.

Смертні

Агамемнон — правитель Мікен — найбільшого грецького царства. Він був воєначальником у грецькому поході, під час якого мав повернути дружину свого брата Менелая Єлену з Трої. Неабияк сварливий і гордий протягом усіх десяти років війни, він загинув від руки своєї дружини Клітемнестри, коли повернувся до Мікен. В «Одіссеї» Одіссей розмовляє з його тінню в підземному світі.

Аріадна — царівна Криту, донька богині Пасифаї та напівбога Міноса. Коли герой Тесей прийшов убити Мінотавра, вона допомогла йому, давши меч і клубок ниток, який він повинен був розмотувати за собою, щоб знайти вихід із Лабіринту, після того як уб’є чудовисько. Згодом вона втекла з ним, і вони хотіли одружитися, та втрутився бог Діоніс.

Ахіллес — син морської німфи Тетії й царя Фтії Пелея, найвидатніший воїн свого покоління, а також найшвидший і найпрекрасніший. В отроцтві Ахіллесові було дано вибір: довге життя й безвість або коротке життя й слава. Він обрав славу й поплив з іншими греками до Трої. Однак на дев’ятому році війни посварився з Агамемноном і відмовився битися далі, повернувшись у бій лише тоді, коли Гектор убив його любого Патрокла. У нападі люті він зарубав великого троянського воїна й врешті-решт загинув сам від руки Гекторового брата Паріса, якому допоміг бог Аполлон.

Гектор — найстарший син Пріама й наступник престолу Трої. Уславився силою, шляхетністю та любов’ю до родини. В «Іліаді» Гомер змальовує зворушливу сцену між Гектором, його дружиною Андромахою та їхнім юним сином Астіанактом. Гектора вбиває Ахіллес, який мститься за вбивство свого коханця Патрокла.

Геракл — син Зевса, найвідоміший із героїв Золотої доби. Уславившись неймовірною силою, Геракл здійснив дванадцять подвигів, виконуючи волю богині Гери, яка ненавиділа його за те, що він народився на світ від одного з любовних зв’язків Зевса.

Главк — рибалка, який зазнав трансформацій, заснувши на галявині, де ростуть чарівні трави. Про одну з версій цієї історії ідеться в Овідієвих «Метаморфозах».

Дедал — вправний майстер, якому приписують кілька відомих давніх винаходів і мистецьких творів, зокрема танцювальне коло, яке використовувала Аріадна, і великий Лабіринт, де було замкнено Мінотавра. Перебуваючи в полоні на острові Крит разом зі своїм сином Ікаром, Дедал вигадав спосіб звільнитися, змайструвавши крила з воску та пір’я. Він зумів утекти з Ікаром, але Ікар надто близько підлетів до сонця, і віск, який скріплював пір’я, розтанув. Хлопець упав у море й потонув.

Евриклея — стара няня Одіссея, а також Телемаха. В «Одіссеї» вона вмиває Одіссеєві ноги, коли він повертається потай, і впізнає його за шрамом на нозі, який залишив йому вепр на полюванні в юності.

Еврилох — один із супутників Одіссея і його двоюрідний брат. В «Одіссеї» він і Одіссей часто сваряться, і саме Еврилох переконує інших убити та з’їсти священних корів Геліоса.

Елпенор — один із супутників Одіссея. В «Одіссеї» гине, упавши з даху будинку Цирцеї.

Єлена — легендарна найпрекрасніша жінка античного світу, цариця Спарти, донька цариці Леди й бога Зевса в подобі лебедя. Чимало чоловіків домагалися її руки, і кожен склав присягу (яку вигадав Одіссей) підтримати її союз із тим, хто переможе. Її віддали Менелаю, однак згодом вона втекла з троянським царевичем Парісом, спричинивши Троянську війну. Після війни повернулася з Менелаєм додому до Спарти, де, як розповідає нам Гомер, її зустрів Одіссеїв син Телемах, який шукав вістей про свого батька.

Ікар — син майстра Дедала. Вони з батьком утекли з Криту на парі крил, зроблених із пір’я та воску. Ікар знехтував попередженням батька не підлітати близько до сонця, і віск розтанув. Крила розсипалися, й Ікар упав у море.

Лаерт — батько Одіссея і цар Ітаки. Хоча й живий ще в «Одіссеї», він покинув палац, повернувшись до своїх обійсть. Разом з Одіссеєм Лаерт протистоїть родинам женихів.

Медея — донька царя Колхіди Еета й небога Цирцеї. Чарівниця, як і її батько та тітка. Коли Ясон прийшов за золотим руном, вона використала свою магічну силу, щоб допомогти йому заволодіти ним — за умови, що той одружиться з нею і забере із собою. Пара втекла, але Еет гнався за ними, і тільки жорстока хитрість допомогла Медеї зупинити батька. Її історію переповідає чимало античних та сучасних творів, зокрема відома трагедія Евріпіда «Медея».

Мінос — син Зевса й цар могутнього Криту. Його дружина Пасифая була богинею та матір’ю Мінотавра. Мінос вимагав, щоб Афіни платили данину дітьми, аби втамувати голод монстра. Після смерті Мінос отримав почесний статус судді інших душ у потойбічному світі.

Одіссей — велемудрий володар Ітаки, улюбленець богині Афіни, чоловік Пенелопи й батько Телемаха. Під час Троянської війни був одним із головних радників Агамемнона й вигадав хитрість із троянським конем, який допоміг грекам перемогти у війні. Його дорога додому, яка тривала десять років, стала темою Гомерової «Одіссеї», що переповіла його відому зустріч із циклопом Поліфемом, чарівницею Цирцеєю, потворами Скіллою і Харибдою та сиренами. Гомер характеризує його численними пафосними епітетами, зокрема polymetis (дуже вдатний до хитрощів), polytropos (надверткий) і polytlas (надстійкий).

Патрокл — любий приятель героя Ахіллеса, у багатьох переказах також його коханець. В «Іліаді» його доленосне рішення спробувати порятувати греків, перевдягнувшись в обладунки Ахіллеса, розпочинає завершальний акт оповіді. Коли Патрокла вбиває Гектор, розлютований Ахіллес несамовито мститься троянцям, через що гине й сам. В «Одіссеї» Одіссей бачить Патрокла поряд з Ахіллесом, коли навідується до світу мертвих.

Пенелопа — двоюрідна сестра спартанської Єлени, дружина Одіссея, мати Телемаха, яку славлять за розум і вірність. Коли Одіссей не повернувся додому після війни, її обсіли численні женихи й захопили її дім, примушуючи одружитися з кимось із них. Відомо, що вона пообіцяла вибрати когось, коли завершить саван, який ткала. У такий спосіб вона змусила їх чекати роками, розплітаючи щоночі те, що плела вдень.

Пірр — син Ахіллеса, який відіграв ключову роль у розграбуванні Трої. Він убив Пріама, царя Трої, а в деяких переказах — також Астіанакта, дитя Гектора, щоб той не виріс і не помстився.

Телегон — син Одіссея і Цирцеї, якого вважають міфічним засновником міст Тускулум і Пренеста в Італії.

Телемах — єдина дитина Одіссея і Пенелопи, царевич Ітаки. В «Одіссеї» Гомер розповідає, як він допомагає батькові замислити й звершити помсту женихам, які обсіли їхній дім.

Тесей — царевич Афін, був серед чотирнадцяти юнаків, яких прислали Афіни як данину, що повинна була вгамувати лютий апетит Мінотавра. Натомість Тесей убив Мінотавра з допомогою царівни Аріадни.

Ясон — царевич Іолка. Після того як дядько Пелій позбавив його трону, він вирушив у похід, щоб довести свою доблесть, привізши додому золоте руно, яке оберігав цар-чарівник Колхіди Еет. З допомогою своєї покровительки, богині Гери, Ясон дістав корабель, славетний «Арго», і команду героїчних товаришів, званих аргонавтами. Коли він прибув до Колхіди, цар Еет дав йому ряд неможливих завдань, зокрема наказав упрягти в ярмо двох вогнедишних биків. Донька Еета, чарівниця Медея, закохалася в Ясона й допомогла йому виконати завдання, і вони разом утекли з руном.

Чудовиська

Мінотавр — названий на честь Міноса, царя Криту, Мінотавр був насправді дитиною цариці Пасифаї та священного білого бика. Дедал збудував Лабіринт, щоб замкнути м’ясожерного монстра, а Мінос став вимагати, щоб Афіни присилали пожертву з чотирнадцяти хлопців і дівчат, аби наситити його. Одним із них був афінський царевич Тесей, який і вбив звіра.

Поліфем — циклоп (одноокий велетень) і син Посейдона. В «Одіссеї» Одіссей та його супутники висаджуються на острові Поліфема, заходять до нього в печеру й починають споживати його припаси. Коли Поліфем спіймав їх, то замкнув у печері, з’ївши кількох Одіссеєвих моряків. Одіссей обдурює монстра: прикинувшись увічливим, називає себе Оутіс, тобто Ніхто. Він осліплює потвору, щоб утекти, і, відпливши, називає справжнє своє ім’я. Поліфем просить свого батька Посейдона скарати Одіссея.

Сирени — істоти, яких зображували часто з жіночими головами й пташиним тілом, сиділи на гострих скелях і співали. Їхні голоси були такі солодкі, що люди втрачали розум, чуючи їх. В «Одіссеї» Цирцея радить Одіссею заліпити вуха своїх моряків воском, щоб пропливти безпечно повз них, а потім каже йому прив’язати себе до щогли, не затуляючи вуха, щоб він став єдиним, хто почує їхній спів і житиме далі.

Скілла — відповідно до Гомера, чудовисько із шістьма головами й дванадцятьма ногами; вона ховалася в печері з одного боку вузької протоки навпроти виру Харибди. Коли кораблі пропливали повз, вона металася, хапала по морякові в кожну пащу й пожирала їх. У пізніших описах вона мала голову жінки, хвіст морської потвори й лютих псів, яких вивергала зі свого живота. В Овідієвих «Метаморфозах» Скілла — німфа, перетворена згодом на чудовисько.

Харибда — могутній вир, що був з одного боку вузької протоки, на протилежному березі від житла чудовиська Скілли. Кораблі, які хотіли уникнути зубів Скілли, Харибда поглинала цілими.

Подяка

Стільки людей підтримувало мене під час написання цієї книжки, що годі й перелічити їх усіх. Тому я повинна спинитися на щиросердому «дякую»: моїм друзям, сім’ї, студентам, читачам і всім тим, хто пристрасно цікавиться цими античними історіями й хоче розповісти мені про це.

Дякую Дену Берфуту за його час і глибоке літературне розуміння перших варіантів рукопису. Велика дяка Джоні Раму Коену за невгасний ентузіазм щодо моєї роботи, бажання читати численні рукописи й говорити про оповіді, міфи та фемінізм.

Я глибоко вдячна своїм наставникам із класичної літератури, які досі надихають мене, і найбільше — Девіду Річу, Джозефу Пуччі та Майклу Сі Джей Путнему. Також завдячую милому й щиросердечному Девіду Елмеру, що дозволив мені скористатися його ідеями щодо кількох ключових питань. Усі вони ніяк не відповідальні за мої відступи.

Велика дяка Марґо Рабб, Адаму Розенблатту й Аманді Левінсон за те, що підбадьорювали мене протягом усього процесу написання, і так само Сарі Ярдні та Майклу Вуфсі Рову. Велика любов моєму братові Туллу та його дружині Беверлі за їхню невтомну підтримку.

Моя найглибша вдячність Ґейтвуду Весту за розуміння, глибоку мудрість і велике тепло, що завжди супроводжували мене в усій цій подорожі.

Я щиросердо дякую своїй дивовижній редакторці Лі Будро за блискучий і терплячий відгук, за всю її віру в мою роботу й за те, що все завжди проходить на найвищому рівні. Дякую також моїй казковій команді: Памелі Браун, Каріні Ґітерман, Ґреґґу Куліку, Карен Лендрі, Керрі Нейл, Крейґу Янґу та всій решті в Little, Brown. Особлива подяка також неймовірній Джуді Клейн і Рейґану Артуру за їхні ентузіазм та підтримку.

Також вдячна божественній Александрі Прінґл і всій родині Bloomsbury UK: Росу Еллісу, Маделін Фіні, Девіду Манну, Анджеліці Трен Ван Санґ, Аманді Шіпп, Рейчел Вілкі й багатьом іншим.

І, як завжди, мільйон «дякую» Джулі Барер, яка завжди була й буде Найкращим Агентом з Усіх, люблячій, блискучій, запеклій захисниці моєї творчості, завжди охочій читати новий рукопис, і великому другові на додачу. Велика подяка всій команді в The Book Group, а надто Ніколь Каннінґем і Дженні Мейєр. І, звісно, дивовижному Каспіану Деннісу, а також Сенді Вайолет.

Забракне всіх слів у світі, щоб висловити моє захоплення і вдячність Джонатану й Кеті Дрейкам за їхню любов, підтримку й величезну любов до онуків. Дякую! Дякую також Тіні, Бі-Джей і Джулії.

Моя щонайбільша любов і вдячність моєму любому вітчиму Ґордону та моїй матері Медлін, які ознайомили мене з класичною літературою, читали мені щодня в моєму дитинстві та підтримували написання цієї книжки всілякими можливими й неможливими способами, і не останньою чергою будучи моїм першим прикладом dux femina facti.

Чимало любові осяйним і могутнім В. і Ф., чия магія змінила моє життя і які терпляче ставилися до того, що я годинами зникаю. І, нарешті, безмежна подяка й любов Натеніелу, моєму sine quo non, який був поряд, коли писалася кожна сторінка.

2024

ISBN 978-966-982-640-4 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Miller, Madeline. Circe / Madeline Miller. — New York : Little, Brown and Company, 2018. — 400 p.

Переклад з англійської Остапа Гладкого

Міллер М.

М60 Цирцея / Медлін Міллер ; пер. з англ. О. Гладкого. — Х. : Віват, 2024. — 400 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-085-3 (укр.)

ISBN 978-0-316-55634-7 (англ.)

Це історія кохання і втрат, рішучості й невтомної боротьби. Перед вами постане грецький пантеон очима Цирцеї — хитрої чарівниці, підступної красуні-спокусниці. Але це також історія жінки, яка виборює собі місце у світі чоловіків, адже іноді під знайомою поверхнею прихована й інша, глибша історія.

Цирцея, дочка бога сонця Геліоса, виявилася незвичайною навіть за міркою богів — з рідкісною чаклунською силою, що здатна перекинути світ догори дриґом. Навіть Зевс відчув у ній загрозу, тому відіслав дівчину на безлюдний острів. Тепер Цирцея — вигнанка, яка ще дужче вдосконалює свою магію. У її житті з’являються славнозвісні Дедал з Ікаром, Мінотавр, Медея та легендарний Одіссей. Але зрештою Цирцея розуміє, що самотня і поміж богів, і поміж смертних. Жорстока доля чатує на неї, тож їй треба раз і назавжди визначитися, належить вона до богів, від яких народилася, або ж до смертних, яких полюбила понад усе.

УДК 821.111(73)

© Madeline Miller, 2018

© Will Staehle, обкладинка, 2018

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2024