2022

ISBN 978-966-982-962-7 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Книжкова полиця підлітка»

Перекладено за виданням: Moreno E. Invisible / Eloy Moreno. — Barcelona : Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U., 2020. — 320 p.

Переклад з іспанської Ігоря Оржицького

Дизайнер обкладинки Марія Голдиш

М79

Морено Е.

Незримий / Елой Морено ; пер. з ісп. І. Оржицького. — Х. : Віват, 2022. — 320 с. (Серія «Книжкова полиця підлітка», ISBN 978-617-690-681-0).

ISBN 978-966-982-447-9 (укр.)

ISBN 978-84-17605-53-7 (ісп.)

Гадаєте, що підліткова жорстокість залишається в середній школі? Ні, вона переслідує жертв протягом усього життя. Зостаючись незримою та непомітною для оточення, вона не зникає ані в минулому, ані в майбутньому, ані в сьогоденні. І коли зримими стануть усі шрами, кого упізнає кожен із нас?

Перед вами відверта історія підлітка, який переживає булінг. Історія про тих, хто мовчить і не помічає, про тих, хто засуджує, про тих, хто завдає психічного та фізичного болю і шрамує пам’ять. Історія, яка вчить, хоч нікого й не повчає.

УДК 821.134.2

© Eloy Moreno, 2020

© Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U., 2020

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2022

Героєм може бути будь-хто, навіть той, хто просто огорнув плащем малюка, аби той знав, що світ не рухнув.

Бетмен

Темний лицар

Не треба, щоб очі світилися рентгенівським промінням, аби побачити, що комусь недобре.

Супермен

Вона вже понад пʼять хвилин стоїть на протилежному розі, дивлячись на двері й не знаючи, що робити: чи увійти зараз, чи повернутися завтра з тими самими сумнівами, що й сьогодні.

Глибоко зітхає та йде. Перетинає вулицю, навіть не роззираючись, і, пройшовши кілька метрів хідником, з острахом штовхає двері.

Ну ось.

Їй кажуть почекати хвильку на дивані в залі, зараз її приймуть.

Поки чекає, вона роздивляється витвори мистецтва, якими увішані стіни, — малюнки, що навряд чи будуть виставлені в музеях, але які з оказією огляне набагато більше людей.

Та це не її випадок, тому що її твір побачить лише вона й ніхто більше.

Принаймні про це вона тепер думає.

За кілька хвилин її запрошують до іншої зали, меншої, темнішої, затишнішої…

І щойно входить, бачить його.

Той лежить на столі, великий, дуже великий, настільки, що може затулити їй усю спину: гігантський дракон.

Їй знову пояснюють, як відбуватиметься процедура, скільки часу забере, яку техніку застосують… і насамперед попереджають, що коли навіть нормальній спині стає боляче, то їй болітиме набагато дужче.

Вона знов обдумує це кілька секунд.

І вирішує не зупинятися.

Знімає майку й штани, також знімає ліфчик і отак, практично гола, простягається долілиць на койці, виставивши на огляд спину, на яку боляче дивитися. Спину, вкриту шрамами — отими, що з’являються від опіків, — вони росли разом зі шкірою жінки, яка багато років тому, коли ще була дівчинкою, потрапила в пекло.

«Починаймо», — чує вона.

І здригається, і заплющує очі так сильно, що повертається в минуле, у мить, коли все й сталося.

Це було давно, але вона відчуває біль і страх щоразу, коли про це думає, стерти це неможливо. З плином літ, вона зрозуміла, що деякі спогади болять так само, ніби то сталося вчора.

І отак, потроху, на порубцьованій шкірі, що відгонить минулим, народжується дракон.

Після кількох годин, за які її свідомість мандрувала з теперішнього в минуле, наче птах, що однаково боїться і торкнутися землі, й летіти далі, жінка підводиться, щоб оглянути себе в дзеркалі.

Он він, там, — початок дракона, її дракона. Дракона, який народжується точно в тому місці, де спина зʼєднується із сідницями, і який дотягнеться — за кілька днів, коли буде готовий, — до шиї.

Вона зітхає і всміхається, вона нарешті зважилася.

Чого вона ще не знає, так це того, що будуть моменти, коли цей дракон прокидатиметься, а вона не завжди зуміє контролювати його.

Чого вона ще не знає, так це того, що не вона тої миті наносить татуювання дракона на спину, а що саме дракон знайшов тіло, на якому він зможе жити.

* * *

Невидимий

Знов зі мною те саме.

Я прокидаюся, тремтячи, серце калатає, ніби хоче вискочити, і таке відчуття, немов на груди всівся слон.

Буває, мені так тяжко дихати, аж думаю, що, коли не розтулю рота широко, залишуся без повітря.

Добра новина в тому, що вже знаю, що мені робити. Мені це пояснили першого ж дня, коли я прибув сюди, ну, точніше, третього, бо з перших двох днів не пам’ятаю нічого.

Маю рахувати від одного до десяти, повільно вдихаючи й видихаючи, намагаючись, щоб потроху тіло заспокоїлося, серце стало на своє місце, а цей слон пішов якомога далі.

Раз, два, три… вдихаю і видихаю.

Чотири, пʼять, шість… вдихаю і видихаю.

Сім, вісім, девʼять і десять, вдихаю і видихаю…

І спочатку.

Важливо ще й те, щоб я не злякався, коли прокинуся. Мені сказали тримати в пам’яті те, що я в надійному місці, сказали не нервуватися… аби не повторилося того, що сталося першої ночі, коли, розплющивши очі, я так злякався, що закричав.

Це я тепер і роблю: намагаюся не злякатись, жду, щоб очі вловили неясне світло, що є довкола, світло, яке потроху допомагає мені розрізняти речі довкруж.

Раз, два, три, вдихаю і видихаю…

Чотири, пʼять… вдихаю і видихаю…

Шість, сім…

Здається, діє; здається, що вже й не тремчу, що серце б’ється повільніше й що цей слон уже встав з моїх грудей.

Лежу спокійно.

* * *

Тепер, уже трохи заспокоєний, я розрізняю окремі звуки: віддалік чути кроки, дуже повільні… начебто хтось волочить ноги; голоси, шепотіння, незрозумілі слова; дивні звуки, ніби хтось тихо плаче, ніби стогне, затуляючи рота; а подеколи тиша, а подеколи чийсь крик… і ще тисяча звуків.

Ага, і серед усіх цих звуків є й один мій — кажу «мій», бо він у мене в голові. Це ніби сильний свист, такий сильний, що іноді здається, наче якась голка проштрикує вуха наскрізь. Цілий день з’являється і зникає, але найбільше дошкуляє саме вночі, коли все змовкає…

Раз, два, три… вдихаю і…

І перестаю рахувати, гадаю, уже все гаразд.

Тому тепер, коли вже трохи заспокоївся, коли вже знаю, де я, намагаюся трохи зрушити з місця, але тут і приходить біль.

Ворушу пальцями, розтискаю та стискаю долоні: спочатку ліву, потім праву, потім обидві разом. Силкуюся поворушити шиєю, і це боляче, але силкуюся далі, повертаю потроху голову — туди й сюди.

І ще, і ще.

Пробую порухати ногами: спочатку лівою, потім правою…

І отут, намагаючись зігнути праву ногу, відчуваю зненацька, що чиясь рука стискає мені стегно.

І знову лякаюся.

І знову тремчу.

Знову повертається слон.

Раз, два, три… вдихаю і видихаю.

Чотири, п’ять, шість... вдихаю і видихаю.

Сім, вісім, дев’ять…

* * *

Знов випростовую ногу, але рука не відпускає.

Намагаюся пригадати, що відбувається, чому ця рука тут, чому чую цей такий сильний свист, чому я в цьому ліжку, чому іноді з’являється відчуття, ніби я під водою і захлинаюся…

Шукаю поглядом маленький годинник на протилежній стіні — того типу, що мають цифри, які видно в темряві: 2.14, десь так само, як і останніми ночами. Здається, що, попри таблетки, я не здатен спати понад три чи чотири години поспіль.

Та байдуже, бо справи поліпшилися: я вже не кричу, коли прокидаюся, уже не плачу від болю, коли ворушуся, і щоразу швидше пригадую, де я. Ага, і найважливіше те, що люди вже мене бачать.

Думаю, відтоді, коли сталася аварія, я вже не можу бути невидимим: мабуть, удар змінив мене зсередини або здатність як з’являється, так і зникає. Я вже п’ять днів тут і ще не зміг до цього вдатися.

Спробую трохи поспати, хоча б годину, бо й одна година — це щось.

Заплющую очі.

Рахую від одного до десяти.

Повільно дихаю.

Рука досі тут, тримає мене за ногу.

* * *

Рука із сотнею браслетів

Тієї самої миті, коли якийсь колишній невидимий знову намагається заснути, кілометрів за п’ять звідти, у маленькій кімнаті семиповерхового будинку, прокидається рука, вся унизана браслетами. І тут-таки — тіло, з яким вона становить одне ціле.

Уже п’ять днів вона не може нормально спати, якраз відтоді, коли сталася аварія. Вона теж п’є таблетки, і вони так само не діють.

Вона прокидається в темряві, знервована, ходить кімнатою о будь-якій годині ночі й невпинно дивитися у вікно на небо — як ото тепер її совість.

Уже п’ятий день, як усе їй бачиться каламутним, ніби наділа такі собі окуляри зі сліз, які не може зняти. Уже п’ятий день, як вона пише листи кохання, що починаються люттю, а завершуються ненавистю. Листи кохання, які, либонь, ніколи не дійдуть за призначенням, які залишаться поміж кошиком для сміття і забуттям.

Вона дивиться на мобільник, що вже давно мовчить. Відкриває фотографії, і їх треба прогорнути на кілька місяців назад, щоб знайти одну з тих, що її цікавлять.

Ось перша, усміхається, утрьох на пляжі.

Ось друга, він сам, мружить око, здалеку.

Ще одна, недавня, з його останнього дня народження, того, коли він так сильно дмухнув на свічки, що мало не здув торт.

І четверта, і п’ята, і ще, і ще, і ще… і, в міру того як швидшає гортання пальцем фотографій, з’являються сльози, лють, безсилля й біль… бо він наприкінці завжди з’являється.

Вона жбурляє мобільник на підлогу в марній спробі стерти отак минуле й валиться на ліжко.

І саме цієї миті, між болем і простирадлами, вона нарешті ухвалює рішення, яке відкладала кілька днів.

* * *

Знову мене розбудив отой жахливий свист, ніби хтось засунув мені свисток у вухо й безперестанку дме.

Я здіймаю руки і з силою затуляю вуха, заплющую очі й роззявляю рот… але цей свист тепер усередині.

Повільно дихаю, і поволі здається, що проходить. Здається, що вже минув, але це не так, він просто сховався, щоб, коли спатиму, знову мене розбудити.

Розплющую очі.

Дивлюся на стіну навпроти: 6.26.

Думаю, що сьогодні вже не зможу заснути.

Я пам’ятаю все, що відбувалося протягом тижнів перед аварією, і нічого з того, що сталося відтоді. Іноді з’являються різні відчуття: ніби я захлинався у воді, ніби летів у небі, ніби хтось вдував мені вогонь через рот, ніби якийсь звук заповнював усе…

І потім я прокинувся тут, у цьому ліжку, у цій кімнаті: мені сказали, що проспав два дні.

Але про те, що перед аварією… тут я пам’ятаю про все й розумію, як змінилося моє життя за кілька місяців. Це було, ніби мчати американськими гірками, яким ні кінця ні краю. Та подорож закінчилася, закінчилася п’ять днів тому.

Відколи все сталося, люди безупинно приходили відвідати мене. Були й кілька друзів — постійні та ще якісь, про яких навіть і не знав, що вони в мене є. Прийшло й багато родичів, хоча про деяких навіть не пам’ятаю, чи я їх колись бачив.

Та насамперед прийшли всі ті люди, які досі не були спроможні мене бачити, а дізнавшись, що я сенсація, захотіли переконатися, що таки ж так, що це правда, що я знову видимий.

А, ну так, прийшло ще багато журналістів, навіть телеведучі, але їм не дозволили поговорити зі мною. Знаю, що я з’явився в багатьох випусках новин, у газетах, на радіо, у телепрограмах… але я не зміг побачити чи почути хоча б щось — мені не дозволили.

Дивно, що саме тепер, коли знову видимий, я найбільше почуваюся пригніченим.

6.46.

За вікном уже розвиднюється, це означає, що скоро все заметушиться. А я буду тут іще один день. І ця рука теж буде тут, триматиме за ногу, або за передпліччя, або стискатиме мою долоню, але буде тут — у цьому я певен.

* * *

Обличчя зі шрамом на брові

6.46 і в кімнаті одної квартири в центрі міста. Там, на ліжку, простяглося інше тіло, якому заснути майже так само важко, як і не спати. Гризоти.

Воно підводиться, мовчки прямує до ванної та споглядає обличчя у дзеркалі. Дивиться на праву брову, оту, на якій маленький шрам, торкається її пальцями й пригадує, як той з’явився: уже давно, у парку, два велики, перегони.

І поки відтворює в пам’яті ту мить, очі воложаться, бо вже кілька місяців, як цей маленький слід — єдине, що їх єднає.

Виходить із ванної та повертається в ліжко.

Уже п’ять днів внутрішніх сумнівів: чи розказати щось, чи мовчати, як і досі, не розуміючи, чи він боягуз, чи лише вцілілий.

Ну так, він ходив провідати його в лікарні, але вони майже не розмовляли. Почувався дуже незручно, — ніби знов зустрів когось, із ким сам не знаєш, чи прощався, — дуже ніяково.

Після стількох років дружби раптом, побачившись очі в очі, просто не знали як поводитися, тіла були ті самі, але слова вже не добиралися.

— Привіт, — сказав, побачивши його й намагаючись приховати потрясіння, що на нього справила та обстрижена голова, рани на обличчі й катетер у руці.

— Привіт.

— Як справи? — спитав знову, і то таким тоном, ніби повідомив, що небо високо, сніг білий, а взимку холодно.

— Ну, трохи ліпше…

— Бери, це тобі. — І тіло зі шрамом на брові дало йому пакунок.

— Спасибі, — відповів той, розгортаючи…

І запала така мовчанка, що кілька хвилин тільки й чути було, як у долонях шелестить подарункова обгортка. Незручне мовчання, коли всі бажають, щоб воно урвалося, але ніхто не знає, як його порушити.

— Гадаю, таких у тебе нема? — запитало нарешті тіло зі шрамом на брові.

— Ні, таких немає, щиро дякую, — збрехав той, оглядаючи вміст пакунка.

* * *

Знову дивлюся на цю руку, руку, що безперестанку тримає мене протягом п’яти ночей, які я тут.

Гадаю, вона це робить, адже боїться, що я раптом знову стану незримим, а вона не зможе мене знайти. Гадаю, що отак, тримаючи за ногу, вона принаймні мене локалізує.

Рука, якої я теж потребую, тому щоночі, коли відчуваю її, спочатку лякаюсь, але потім розумію, що вона мені потрібна. Мені конче треба знати, що, як раптом я знову щезну, принаймні хтось знатиме, де я.

Я випростовую свою руку й кладу поверх її, і відчуваю теплу шкіру, і стискаю долоню, і чую биття серця в її пальцях… І тихо кажу їй те, чого ніколи не наважився б сказати, якби вона не спала: «Мамо, я тебе люблю».

* * *

Мати

А річ у тім, що в цій палаті немає хлопця, який раптом, одного дня, став незримим. Але є мати, яка, відколи сталася аварія, безупинно запитувала себе, якої ж миті вона перестала бачити власного сина.

Тому тепер, ніч за ніччю, вона тримає на його тілі свою руку, яка водночас є якорем, що дозволяє їм залишатися з’єднаними, як це було до його народження, дає певність буття разом, навіть не бачачи одне одного, адже іноді не важливо бачити тіло, якщо присутнє відчуття доторку.

Рука, що довго була нездатна натрапити на нього і що тепер хоче відшкодування всіх відсутностей, які спричинили цю трикляту мить.

Мати, яка в потаємності ночі оплакує все, що могло статися, бо іноді саме якісь міліметри часу стають визначальними поміж життям і смертю, поміж є та був, поміж можливістю розбудити заснулого сина або завжди промовляти до порожнього ліжка. Бо іноді саме якийсь маленький імпульс у мозку визначає, як вималюється майбутнє.

Мати, що в день, коли все сталося, вийшла з дому, навіть не звертаючи на нього уваги, не усвідомлюючи, що перед нею тіло, яке вже зникає поміж хатніх меблів.

Вона спить, але не спроможна відпочити, бо, хоча очі заплющені, її рани — внутрішні — і далі роз’ятрені, вони чекають, що їх зарубцює час.

Мати — попри страх, який відчула, коли кілька днів тому її син прокинувся і сказав, що має силу, що може бути незримим, що літав з драконом… — тепер може легенько всміхнутися, пригадавши, як ця сама дитина щойно подарувала їй оте «я тебе люблю», ледь чутне в тиші.

* * *

Дівчина із сотнею браслетів

Дівчина з надміром браслетів на руці підводиться з ліжка, підіймає з підлоги мобільник і витирає сльози рукавом піжами.

Човгаючи, вона прямує до кімнати батьків сказати їм, що вже готова, хоча насправді не готова.

Вона йде боса холодним коридором, прочиняє двері й бачить два тіла, що сплять спинами одне до одного. Вона підходить до краю ліжка, ближчого до дверей, де лежить мати, і завмирає, спостерігаючи за її диханням: як здіймаються й опадають груди, як бринить тонким звуком повітря, випущене з її напіврозтуленого рота…

Саме цієї миті дзвенить будильник, і дівчина злегка стріпується. Якусь мить нервується, не знаючи як учинити: чи вибігти, чи розбудити її…

— Серденько, що ти тут робиш? Щось сталося? — тут-таки запитує мати, моментально прокинувшись.

— Сьогодні, — відповідає вона.

— Ти впевнена? — перепитує мати і простягає руки з-під простирадла, запрошуючи її до себе в ліжко.

— Так, я готова.

— Ну, значить, сьогодні.

Мати відсувається, звільняючи місце, щоб дівчина та браслети лягли поряд із нею. Вона розуміє, що дочка не готова, насправді жодна з них не готова, та все одно це буде сьогодні.

Сьогодні.

* * *

І раптом її рука перестає тримати мене за ногу.

Я дивлюся на неї й бачу, як вона намагається приховати позіхання; як розплющує очі, дивиться на мене й усміхається.

— Привіт, серденько! — каже, кладучи мені на чоло поцілунок, що, здається, не скінчиться ніколи. — Як спав сьогодні?

— Краще; здається, усю ніч не прокидався, — брешу я.

І бачу, як вона всміхається від цієї брехні та обіймає мене.

— Добре, ну нехай, іще днем менше, — каже вона, насилу підводячись.

Уже чути візочки зі сніданком, чути сміх, і чийсь плач, розмови в сусідній палаті… Усе починається знову. І швидко, дуже швидко, бо тут усе роблять швидко. Швидко снідають, швидко обідають, швидко вечеряють… але ніч тягнеться довго, дуже довго.

Як завжди вранці, мати супроводжує мене до туалету, а це мене таки дуже соромить. Вона чекає в коридорі, поки я всередині, але дверцята лишаються прочиненими, щоб трубка, яка зʼєднує руку з апаратом, не порвалася.

І якби ж воно тільки попісяти, то нехай, а от коли треба зробити оте інше… тоді я таки соромлюся залишати дверцята прочиненими. Особливо коли пускаю гази, а це майже завжди через призначені ліки.

— Гарненько вмийся! Причепурися, бо сьогодні ж тебе провідають! — гукає вона з коридору.

Це правда, провідають, а я й забув.

Такі незручні провідини, що мати навіть не наважується назвати справжнє ім’я того, хто прийде.

Провідини, яких мені не треба, я про них не просив і їх не хочу.

Кляті провідини.

* * *

Хлопець зі шрамом на брові

— Гадаю, таких у тебе нема? — запитав нарешті хлопець зі шрамом на брові.

— Ні, таких немає, щиро дякую, — збрехав друг, оглядаючи вміст пакунка: шість або сім коміксів.

Ото й уся розмова двох друзів, які заледве два місяці перед тим могли розбалакувати годинами.

Після цього запала мовчанка, яку батьки обох узялися заповнювати порожніми фразами: «Ну що ж, йому вже, здається, значно ліпше». — «Так, уже ліпше». — «Ти достоту скоро одужаєш». — «Ти дуже сильний»…

І отак десять хвилин незручної розмови, мовчання, що здавалося вічним, і очей, що не знали, на кого й дивитися.

— Ну, добре, ми вже підемо… одужуй швидше, — промовила мати хлопця зі шрамом на брові, мати, якій дуже хочеться піти звідси через побоювання, що будь-якої миті може розпочатися розмова на тему, на яку вона говорити не хоче.

— Дякую, дякую, що прийшли, — відказала мати екснезримого хлопця.

Ніхто не спитав про те, що ж сталося, ніхто не згадав про аварію, ніби одного дня той хлопець простим стрибком перемістився з ліжка у своєму домі на койку в лікарні, ніби все відбулося в найприродніший спосіб. Про це не заговорив ніхто.

Одні батьки — тому що, як вони відчували, мали зробити більше, ніж зробили; другі — тому що не зробили нічого, щоб дізнатися про це.

Один хлопець — тому що зробив усе можливе, аби не бачити, щó відбувається; другий — тому що знає: коли хтось хоче бути незримим, він не може когось винуватити, що його не бачать.

* * *

Візит

Ні, я не забув, я просто не міг забути про той візит.

Учора ввечері, після вечері, батьки розпочали одну з цих незручних, важких розмов…

Вони нервувалися, особливо батько, який і почав розмову.

— Знаєш, — заговорив він, не дивлячись мені в очі, — завтра прийде лікар оглянути тебе, ну, такий… особливий лікар.

— Ще один? — спитав я.

— Так, іще один, але це вже не через рани на обличчі, не через удар по голові, не через утрату пам’яті; це, здається, уже більш-менш під контролем.

— То в чому ж річ? — поцікавився я спантеличено.

— Ну, бачиш, цей лікує інший тип ран.

— Яких ран?

— Душевних ран.

— Це психолог?

— Так, психолог, — зізнався батько.

— Але ж, тату, мамо… — І я розгублено подивився на них. — Я ж не божевільний, — сказав нервово.

— Звичайно, серденько, ти не божевільний, — відповіла мати, міцно тримаючи мене за руку. — Психологи допомагають людям, з якими не все гаразд. Головне, щоб ти розповів йому все, що захочеш, і не бійся, можеш розказувати що завгодно.

— Що завгодно?

— Усе, що захочеш йому розповісти, — додала вона.

— А якщо я нічого не хочу розповідати?

— Ну… не будь таким, це ж задля твого добра.

— Це про мої здатності?

— Ти розкажи йому те, що захочеш.

І ця остання її відповідь мені не сподобалась: «Розкажи йому те, що захочеш…» Їй треба було ще додати: «Хоча він не повірить жодному твоєму слову, хоча він вважатиме, що ти божевільний».

* * *

Отак і скінчилася незручна розмова, більше ми на цю тему не говорили. А зараз, менш ніж за годину, цей «особливий лікар» прийде оглянути мене.

Я нервуюся, і порядком. Не знаю, про що він допитуватиметься, не знаю, які запитання поставить, і не знаю, чи буду йому відповідати.

Тому що іноді казати правду не найкращий вибір. Особливо, якщо ця правда така неймовірна, що може здатися брехнею.

Отож буду брехати, ну тобто брехати не буду, але й не розповідатиму нічого про те, що зі мною відбувається. Не казатиму, що всі мої здатності з’явилися того дня, коли я перетворився на осу. Не розказуватиму, що можу дихати під водою скільки захочу, ні що здатен бігти так швидко, що в певні моменти люди можуть відчути лише вітер, коли я їх проминаю; так само не буду казати, що в мене є такий собі панцир на спині, як у черепашок-ніндзя, який захищає від ударів, ані про те, що можу передбачати рухи людей або чудово бачити в темряві… бо ж зрозуміло, що він не повірить, та ще й подумає, ніби я божевільний.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.