2022

ISBN 978-966-982-961-0 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Біографії та мемуари»

Уперше видано у Великій Британії 2014 року Hodder & Stoughton, An Hachette UK company Опубліковано за сприяння Churchill Heritage Ltd.

Перекладено за виданням:

Johnson B. The Churchill Factor : How One Man Made History / Boris Johnson. — London : Hodder & Stoughton, 2014. — 432 p.

Переклад з англійської Юрія Гірича

Дизайнер обкладинки Віктор Засипкін

Джонсон Б.

Д42 Фактор Черчилля. Як одна людина змінила історію / Боріс Джонсон ; пер. з англ. Ю. Гірича. — Х. : Віват, 2021. — 400 с. — (Серія «Біографії та мемуари», ISBN 978-966-942-829-5).

ISBN 978-966-942-796-0 (укр.)

ISBN 978-1-444-78305-6 (англ.)

Книжка Боріса Джонсона — це історія про те, як ексцентричний геній Черчилля, прем’єр-міністра Великої Британії, одного з найвизначніших лідерів ХХ століття, формував світову політику. Аналізуючи досягнення й помилки, а також міфи, які супроводжували цю видатну постать, Джонсон зобразив Черчилля як незрівнянного стратега, людину надзвичайно сміливу, красномовну й глибоко гуманну. Безстрашний на полі бою, один із найкращих ораторів усіх часів, лауреат Нобелівської премії з літератури, Вінстон Черчилль спростував думку, що історія — це місце дії великих знеособлених сил. Життя цього чоловіка є доказом того, що одна людина — відважна, геніальна, визначна — може впливати на світовий лад.

УДК 94(100-87)+929Черчилль

ББК 63.3(4Вел)-8

© Boris Johnson, 2014

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

Присвячується Лео Ф. Джонсону

Вступ

Пес на ім’я Черчилль

Ще зовсім малим я був абсолютно переконаний у тому, що Черчилля цілком можна вважати найвеличнішим державним діячем з усіх, кого породила Британія. Уже з ранніх літ у мене сформувалося чітке уявлення щодо його досягнень: усупереч усьому, подолавши одну з найогидніших тираній в історії світу, він привів мою країну до перемоги.

Мені були добре відомі основні факти його життєвої історії. Ми з братом Лео так виштудіювали його біографію «Життя у фотографіях» («Life in Pictures») Мартіна Ґілберта, що пам’ятали підписи буквально під кожним фото.

Я знав про його ораторську майстерність, а мій батько (як і батьки багатьох із нас) постійно цитував його знамениті фрази. Та вже тоді мені було відомо, що цей рід мистецтва відмирає. Знав я і про його схильність до жартівливих та геть безпардонних висловів, що навіть на тогочасні стандарти не були політкоректними.

Вечорами нам розповідали неймовірні історії, наприклад ту, де Черчилль сидить собі у вбиральні і тут йому повідомляють, що з ним бажає побачитися Лорд-Хранитель Малої печатки. А він відповідає: «Я зайнятий, бо власне збираюся захоронити свою малу печатку». Також ми пам’ятали ту, де Бессі Бреддок, член парламенту від соціалістів, якось дорікнула Черчиллю, що він п’яний, на що той з неабиякою грубістю відповів: «Принаймні я вже завтра вранці буду тверезий, а ви так і залишитесь потворна».

Здається, ми навіть краєм вуха чули історію про міністра-торі та гвардійця… Ось її канонічна версія, котру мені якось за ланчем у ресторані готелю «Савой»[1] повідав сер Ніколас Соумз, онук Черчилля.

Навіть якщо зробити поправку на пишномовність Соумза, частка правди в його розповіді все ж таки є, вона й відкриє нам трохи завісу над основною темою цієї книжки — величчю серця Черчилля.

«Один із його міністрів-консерваторів був із “цих”, коли розумієте, про що я… — сказав Соумз настільки голосно, що його почула більшість відвідувачів “Ґриль рум”, — хоча також був хорошим другом мого діда. Його постійно ловили на гарячому, але, звичайно ж, у ті дні преса не була такою всюдисущою, та про це не дуже й повідомляли. Проте одного дня везіння скінчилося: його застукали, коли на лавці в Гайд-парку о третій ранку він злягався з гвардійцем. А це, зверніть увагу, був місяць лютий.

Про це негайно доповіли Головному Батогу[2], який зателефонував Джокові Колвілю, особистому секретареві мого дідуся.

— Джоку, — сказав головний парламентський організатор. — На жаль, у мене дуже погані новини про те та се. Нічого нового, але про це довідалася преса, й історія неодмінно випливе на поверхню.

— От лихо, — промовив Колвіль.

— Думаю, мені варто поїхати й особисто розповісти про це прем’єр-міністрові.

— Мабуть, так.

Отож, Головний Батіг поїхав до Чартвеллу [заміський будинок Черчилля в Кенті] й увійшов у кабінет мого діда, де той працював за письмовим столом.

— Слухаю, Головний Батоже, — сказав він, злегка повернувшись. — У чому річ?

Головний Батіг детально розповів про неприємний інцидент і резюмував:

— Він має піти.

Зависла довга пауза, поки Черчилль неспішно розкурив сигару. А затим промовив:

— Чи правильно я вас зрозумів: того-то застукали з гвардійцем?

— Так, прем’єр-міністре.

— У Гайд-парку?

— Так, прем’єр-міністре.

— На лавці?

— Саме так, прем’єр-міністре.

— О третій ранку?

— Правильно, прем’єр-міністре.

— В отаку погоду! Боже милостивий, це так по-британськи, аж гордість пробирає!»

***

Відомо мені було і те, що замолоду він відзначався дивовижною хоробрістю, не з чужих слів знав, що таке кровопролиття; стріляли в нього на чотирьох континентах; він одним із перших сів за штурвал літака. Знав я й про те, що зі зростом 170 см та обхватом грудей 80 см він, можна сказати, був у Герроу[3] коротуном; та попри це і попри затинання, депресію і жахливого батька йому все ж таки вдалося стати найвеличнішим англійцем.

Гадаю, в образі його було щось ніби магічне, святе, тому що мої бабуся й дідусь до дев’яноста років зберігали першу шпальту «Дейлі Експрес», де повідомлялося про його смерть. Мені завжди було приємно усвідомлювати, що я народився за рік до того: що більше я про нього дізнавався, то більше пишався тим, що жив в один час із ним. Тому мені сумно й дивно бути свідком того, як сьогодні (через майже п’ятдесят років після його смерті) його образ ризикує бути цілком забутим або ж уявлення про нього хибні.

Якось я купував сигару у крамничці в аеропорту близькосхідної країни, яка, мабуть, завдяки Черчиллю й існує на мапі світу. Серед асортименту на вітрині в дьюті-фрі я помітив сигари марки «San Antonio Churchill» та спитав у продавця, чи знає він, хто такий той Черчилль. Він уважно прочитав, а я йому озвучив це ім’я.

— Чечель? — промовив він із порожнім поглядом.

— Війна, — натякнув я, — події Другої світової війни.

На його обличчі з’явився такий вираз, ніби він намагався щось пригадати.

— Тогочасний політик? — промовив він із сумнівом і знизав плечима. — Так, здається, саме так. Хоча не пам’ятаю.

Його здогад не набагато гірший, аніж той, який можна було б очікувати від більшості сучасних дітей. Ті, хто уважно слухає у школі, ще якось можуть пригадати: це той, хто боровся проти Гітлера за визволення єврейського народу, — але, за даними останнього дослідження, в уявленні переважної частини молоді Черчилль — кличка собаки з реклами британської страхової агенції.

І це викликає в мене щирий сором, адже його образ настільки яскравий, що мав би бути привабливим для сучасної молоді. Він був ексцентричним, неординарним, екстравагантним, дотримувався власної «марки» в манері вбрання, а понад усе був безкомпромісним генієм.

І я хотів би кинути більше світла на ці знання тим, хто забув чи не вповні усвідомлює його геніальність. Та все ж я розумію, що з мого боку, мабуть, самовпевнено й нахабно ставити перед собою таке завдання.

Я не професійний історик, та і як політик я не гідний омивати його ноги чи навіть ноги Роя Дженкінса, який написав першокласний однотомник його біографії, і в дослідженні життя Черчилля я вклоняюся працям Мартіна Ґілберта, Ендрю Робертса, Макса Гастінґса, Річарда Тоя і багатьох інших.

Чудово розумію, що про нашого героя щороку з’являються сотні нових книжок, а проте, я певен, настав час на свіжий погляд, оскільки в нас немає права знехтувати репутацією такої особистості. Із кожним днем зникають свідки подій Другої світової війни. Щодня ми губимо тих, хто ще пам’ятає його голос. Я боюся, що і пам’ять про масштаб його звершень перед обличчям невблаганного часу може бути просто втрачено.

Донині в людей зберігся туманний спогад, що перемогу в Другій світовій війні було досягнуто завдяки російській крові та американським грошам, що певною мірою, звісно ж, є правдою, та правдою є й те, що без Черчилля Гітлер майже напевне переміг би.

А маю на увазі я саме те, що успіхи нацистських сил у Європі могли стати безповоротними. І хоч зараз ми справедливо нарікаємо на неповносправність Європейського Союзу, проте забули про суще жахіття, котре, дуже ймовірно, могло стати реальністю.

Та сьогодні нам слід це пам’ятати, не забуваючи й про те, як саме прем’єр-міністр Великої Британії допомагав у формуванні того світу, у якому ми з вами живемо. Від Європи до Росії, від Африки до Близького Сходу — по всій планеті ми бачимо сліди його далекоглядного розуму.

Пам’ять про Черчилля має таке велике значення, тому що він урятував нашу цивілізацію. Важливо тут те, що лише йому це було до снаги.

Його видатна персона є яскравим спростуванням усіх тих марксистських теорій, згідно з якими лінія історії формується якимись глобальними й безликими економічними силами. Сутністю фактора Черчилля є те, що одна людина може змінити все.

За сім десятиліть його громадсько-політичної діяльності можна відстежити незліченну кількість прикладів того, як вплив його особистості змінював події й світ у цілому, і то значнішою мірою, аніж про це пам’ятають.

Він був ключовою особою в процесах, що заклали підвалини підвищення добробуту на початку ХХ століття. Cприяв отриманню британськими робітниками центрів працевлаштування, страхування у разі безробіття, перерви на чай. Винайшов танк, започаткував Королівські повітряні сили та відіграв абсолютно вирішальну роль у бойових діях Першої світової війни, які врешті-решт здобули його країні перемогу. Був незамінною фігурою в процесі заснування Ізраїльської держави (та інших країн), уже не кажучи про участь у кампанії з об’єднання Європи.

У кількох історичних подіях він був тим бобром, що своєю греблею переспрямував потік історії, але найяскравіше простежується його вплив на плин подій 1940 року.

Характер людини — це її доля, казали греки, і я з ними погоджуюсь. Якщо так воно і є, то ще цікавіше питання: а що ж формує той характер?

Чим є ті елементи, що уклалися в гіганта такого значення? У яких кузнях виковують такий гострий розум та залізну волю?

Як там у Вільяма Блейка[4]? «Який ланцюг, молот який, з печі якої розум такий?» Ось запитання із запитань.

Проте спершу спробуймо дослідити, що ж такого він зробив.

1 «Савой» («Savoy») — готель найвищого класу в центрі Лондона, у якому розміщено сім ресторанів, зокрема відомий «Ґриль рум» («Grill Room»).

2 Головний Батіг (Chief Whip) — головний парламентський партійний організатор, який стежить за партійною дисципліною, забезпечує підтримку політики своєї партії та присутність членів фракції на засіданнях парламенту.

3 Герроу («Harrow School») — одна з найстаріших приватних шкіл для юнаків у Великій Британії.

4 Вільям Блейк (1757—1827) — англійський поет-романтик.

Розділ 1

Пропозиція Гітлера

Якщо бажаєте дізнатися про один із вирішальних моментів останньої світової війни, про поворотний момент в історії світу, то ходімо зі мною. Зайдемо до тьмяної кімнати в Палаті громад: піднімемося сходами, пройдемо крізь старі скрипучі двері, а далі слабко освітленим коридором — і ось ми на місці.

З очевидних міркувань безпеки цю кімнату не знайти на мапах Вестмінстерського палацу, та й гіди провести вас до неї також не зможуть. Насправді приміщення, про яке я кажу, по суті уже не існує, оскільки його було зруйновано під час Бліцу[5], проте кімната, що прийшла на зміну, наслідує свою попередницю.

Це один із покоїв, що їх використовує прем’єр-міністр, коли бажає зустрітися з колегами із Палати громад. А про інтер’єр нічого особливого і не скажеш, оскільки він доволі передбачуваний.

Уявіть собі скрізь зелену шкіру та латунні кнопки, масивні грубі панелі з дубу та п’юджинівські[6] шпалери з кількома трохи перекошеними гравюрами. Уявіть і дим, адже ми говоримо про полудень 28 травня 1940 року, а в ті дні багато хто з політиків, так само як і наш герой, були постійними споживачами тютюну.

Найпевніше крізь вікна-біфорії[7] не падало багато світла, проте більшість людей легко впізнали б головних персонажів. Їх було семеро, усі члени Воєнного кабінету Великої Британії.

Про важкість покладеної на їхні плечі ноші можна судити за кількістю зборів, що мали місце за майже три останні дні. Від 26 травня це була їхня дев’ята зустріч, а вони й досі не знайшли відповіді на екзистенційне запитання, що постало перед ними та світом.

У кріслі сидів прем’єр-міністр — Вінстон Черчилль. Обіч нього був Невілл Чемберлен, упертої натури джентльмен у високому комірці, з вусами-щіткою — колишній прем’єр, якого Черчилль так безцеремонно замінив. Заслужено чи ні, але Чемберлена вважали винним у фатальній недооцінці загрози Гітлера та провалі політики примирення. Коли раніше, того самого місяця, нацисти витіснили британців із території Норвегії, уся провина впала саме на Чемберлена.

Присутній також був лорд Галіфакс, міністр закордонних справ, високого зросту та блідої, як у мерця, зовнішності чоловік із атрофованою від народження лівою рукою, яку він ховав у чорній рукавичці. Був там також Арчибальд Сінклер, лідер Ліберальної партії, якого Черчилль усунув із посади. Були і Клемент Еттлі та Артур Ґрінвуд, представники лейбористів, на адресу яких він спрямовував найекспресивніші випади. А також секретар Кабінету міністрів, сер Едвард Бріджес, який ретельно все занотовував.

Питання хоч і було дуже простим, та присутні обмірковували його всі ці останні кілька днів, а тим часом новини ставали все більш похмурими. Жоден із них, власне, цього питання не озвучив, проте всі зрозуміли його суть. Чи варто Британії ставати до боротьби? Чи розсудливо відряджати молодих британських вояків помирати у війні, що за всіма ознаками має бути програна? Чи британцям краще пристати на якусь угоду, що цілком могла б урятувати сотні тисяч життів?

Та якби було досягнуто такої домовленості про вихід Великої Британії з війни, чи було б її остаточно завершено? Чи була б ця угода такою, що врятувала б мільйони життів по всьому світу?

Сумніваюсь, що багато хто з мого покоління, тим паче генерації моїх дітей, вповні усвідомлює, наскільки близькі ми були до цього сценарію, якби в 1940-му, вчинивши розумно та зважено, Британія оголосила про невтручання. Було відомо, що деякі серйозно налаштовані та впливові особи воліли навіть розпочати «перемовини» з цього приводу.

Воно й не дивно. Адже новини з Франції були не просто погані, а вкрай погані; здавалося, не було жодної надії на покращення ситуації. Німецькі війська стрімко рухались у напрямку Парижа, завиграшки проштовхуючись крізь французьку оборону, наче вони й справді належали до якоїсь нової мілітаристичної надраси, що пульсує безмежною завзятістю й бойовою ефективністю. Бронетанкові війська Гітлера не лише прорвалися Нижніми землями[8], а й подолали, здавалося, непрохідні ущелини Арденн, а сміховинну лінію Мажино[9] взагалі обійшли з флангу.

Французькі генерали вдавалися до жалюгідних прийомів (ох ті сивочолі немічні старигані у кепі інспектора Клузо![10]). Щоразу як вони відступали до чергової лінії оборони, то виявляли, що німці якимось чином уже були там, — і, як привиди-банші[11], налітали пікірувальні бомбардувальники «Штука»[12], і знову наступали танки.

Британський експедиційний корпус було відрізано від решти військ у «кишені» та розсіяно в портах Ла-Маншу. Вони намагались контратакувати, проте їхні напади було відбито, і тепер у Дюнкерку вони очікували на евакуацію. А дослухався б Гітлер до своїх генералів ― і міг би розгромити нас іще тоді, просто пославши свого першокласного генерала Ґудеріана та його танки на клаптик землі, де зібралися наші знічені, по суті, беззахисні вояки. Він міг би знищити або взяти в полон значну частину бойових сил Британії, позбавити країну фізичної здатності протистояти.

Майже так воно й було: люфтваффе кулеметними чергами розстрілювала пляжі, а британські солдати або безнадійно відстрілювалися зі своїх «лі-енфілдів»[13] у небо, або лежали долілиць у воді, або ж просто були пошматовані атаками. Того дня, 28 травня, і генералам, і політикам, а можливо, і ширшій громадськості видавалося цілком можливим, що значну частину військ можна втратити.

Усі у Воєнному кабінеті розуміли, що перед ними найганебніша для Збройних сил Великої Британії ситуація з часів втрати американських колоній, і скидалося на те, що виходу немає. Якщо поглянути на мапу тогочасного розташування сил у Європі, що розгорталася перед членами Воєнного кабінету, кров холоне в жилах.

Австрію поглинули ще два роки тому; Чехословаччини більше не було; Польщу було розгромлено; жахливі успіхи останніх тижнів укотре поповнили завойовницьке портфоліо Гітлера. Без зусиль перехитривши британців — зокрема Черчилля, який місяцями ретельно розробляв свій приречений план випередження, — він узяв Норвегію. А Данію захопив узагалі трохи більше ніж за чотири години.

Голландія капітулювала; бельгійський король легкодухо вивісив білий прапор опівночі ще днем раніше; і з кожною годиною підкорялось усе більше французьких сил — інколи виявивши неймовірну хоробрість, а часом із відчайдушною та фаталістичною легкістю.

Найважливішим геостратегічним висновком на травень 1940 року було те, що Британія — Британська імперія — залишилася сама. Не існувало жодної реальної можливості отримати допомогу, принаймні найближчим часом. Італійці були проти нас. Фашистський лідер Муссоліні підписав із Гітлером «Сталевий пакт», і тепер, оскільки все виглядало так, ніби Гітлер уже не може програти, мав невдовзі приєднатися до війни на його боці.

Росіяни ж підписали огидний пакт Молотова — Ріббентропа, за яким погодились поділити з нацистами Польщу. В американців була алергія на європейські війни, і зрозуміло чому: вони втратили понад 56 тисяч людей у Першій світовій війні, а якщо врахувати й тих, хто загинув від грипу, то понад сто тисяч. Нічого, окрім віддаленого шепоту співчуття, вони запропонувати не могли, і навіть після усіх Черчиллевих промов-закликів ані сурм не було чути, ані обрису американської кавалерії на вершині пагорба не було видно.

Кожен у тій кімнаті міг собі уявити наслідки продовження боротьби. Вони знали все про війну; деякі з них навіть воювали під час Першої світової, а жахливим спогадам того кровопролиття було лише двадцять два роки.

Важко було знайти сім’ю в Британії, якої не зачепило б це горе. Чи справедливо було просити громадян проходити крізь усе це знову? І заради чого?

Судячи із записів у протоколі, зібрання розпочав лорд Галіфакс. Він одразу взявся до справи: до дискусії, що її він ініціював останні кілька днів.

Вигляд його справляв глибоке враження. Лорд Галіфакс був високий, дуже високий; зі зростом під два метри він нависав над Черчиллем сантиметрів на двадцять п’ять, хоча, певно, за столом ця перевага не була такою разючою. Вихованець Ітонського коледжу, почесний стипендіат Коледжу Всіх Душ Оксфордського університету і видатний вчений, про що свідчило його опукле чоло. (А Черчилль, не забувайте, не закінчив університету, ба більше, навіть до Сандгерсту[14] потрапив тільки з третьої спроби.) Судячи із тогочасних записів, голос Галіфакса був низьким, доволі мелодійним та м’яким, із чіткою, властивою людині того часу і його класу вимовою. На носі — круглі окуляри з потовщеними скельцями, а праву, ледь стиснуту руку він, мабуть, трохи піднімав, аби закцентувати на сказаному.

Він оголосив, що з італійського посольства надійшло повідомлення; сказав, настав час Британії шукати посередництва через Італію. Інформацію начебто надав сер Роберт Вансіттарт. З боку Галіфакса розумно було згадати тут це ім’я, оскільки сер Роберт Вансіттарт був дипломатом, який, усі знали, мав люті антинімецькі погляди та виступав проти політики примирення з Гітлером. Послання, отже, було подане якомога делікатніше й привабливіше, а проте його сутність була очевидною.

Це була не просто увертюра до перемовин від Муссоліні, а без сумніву, попередження від його старшого союзника. Покружлявши Вайтголлом[15], воно проникло в серце Палати громад. Власне, то була промацування ґрунту від Гітлера. Черчилль усвідомлював, що відбувається, адже йому було відомо, що зневірений прем’єр-міністр Франції перебував у місті — більше того, щойно снідав із Галіфаксом.

Поль Рейно розумів, що Францію перемогли; глибоко в душі він сумнівався, що британська сторона повірить у магічну здатність французької армії миттєво складатись удвоє, наче ориґамі. До того ж Рейно усвідомлював, що історія запам’ятає його як одного з найжалюгідніших діячів Франції, і сподівався, що, переконавши Британію також розпочати перемовини, пом’якшить чи розділить приниження, а можливо, йому взагалі пощастить виторгувати кращі умови для своєї країни.

Отож, сутністю послання, котре передали італійці та підтримали французи (а насправді воно виходило від німецького диктатора), було: Британії слід дослухатись до здорового глузду та змиритися з реальним станом речей. Достеменно нам не відомо, якими словами відповів Черчилль; усе, що до нас дійшло, це лаконічний і, мабуть, підкоригований короткий виклад сера Едварда Бріджеса. Хтозна, яким постав перед колегами того полудня прем’єр-міністр, але можна легко це уявити.

За сучасними здогадками, Черчилль мав помітні ознаки втоми. Йому було шістдесят п’ять, і генерали та підопічні божеволіли від його звички працювати аж до ранку (часто заправившись лікерами та бренді), видзвонюючи всіх у Вайтголлі щодо паперів чи інформації та скликаючи на збори тоді, коли більшість здорових людей лягають спати зі своїми дружинами.

Вбрання він мав химерне, вікторіансько-едвардіанське: чорна камізелька, золотий годинник на ланцюжку та мішкуваті штани — просто-таки огрядний напідпитку дворецький із серіалу «Абатство Даунтон».

Кажуть, у нього був блідий та нездоровий вигляд, і це звучить правдоподібно. Додайте до образу сигару, трохи попелу на коліні та стиснуті щелепи зі слідом слини.

Черчилль порадив Галіфаксу полишити цю ідею. У протоколі його слова викладено так: «На думку прем’єр-міністра, очевидно, що намір Франції — подати синьйора Муссоліні як посередника між нами і гером Гітлером. Він же рішуче виступив проти прийняття такої позиції».

Він пречудово розумів, що означала ця пропозиція. Британія і Німеччина перебували в стані війни — ще з 1 вересня минулого року. То була війна за свободу і власні принципи — захистити британську землю та імперію від огидної тиранії і, якщо можливо, відбити в німецьких сил поневолені території. А вступити в «діалог» із Гітлером чи його емісарами, долучитись до «перемовин», зібратися за столом для якогось там обговорення означало лише одне.

Черчилль був переконаний, що тієї самої хвилини, як Британія погодиться на італійську пропозицію посередництва, рушійна сила опору послабиться і невидимий білий прапор замайорить над його батьківщиною. І воля до боротьби умить розвіється.

Отож він відмовив Галіфаксу, і можна було вважати, що цього досить: прем’єр-міністр сказав своє слово в національному питанні життя і смерті. В іншій країні на цьому дискусію можна було б завершити, але британська конституція працює не так. Прем’єр-міністр тут primus inter pares — перший серед рівних; певною мірою він зобов’язаний переконати колег у своїй рації. Та щоб збагнути динаміку тієї розмови, нам потрібно пригадати хиткість позиції Черчилля.

Посаду прем’єр-міністра він обійняв менш як три тижні перед тим, і на той момент іще було не зовсім зрозуміло, хто за столом союзник, а хто — ні. Лейбористи Еттлі та Ґрінвуд у багатьох питаннях висловлювали підтримку (Ґрінвуд, мабуть, дещо більше, ніж Еттлі). Та приблизно схожі стосунки складалися і з лібералом Сінклером. Проте їхні голоси не могли мати вирішального значення. Торі явно переважали в парламенті. І саме від торі залежала доля мандата Вінстона Черчилля. Вони ж не були до кінця впевнені в цій людині.

Від появи в лавах торі цей молодий член парламенту нападав та висміював свою партію; згодом навіть дезертирував до лібералів, та врешті повернувся до торі. Тож чимало з них склало свою думку про нього як про безпринципного опортуніста. Кілька днів тому торі показово зустрічали оплесками Чемберлена, щойно той заходив до зали, та мовчанням вітали Черчилля. А зараз перед ним сиділи двоє торі — сам лорд-голова Ради Чемберлен та міністр закордонних справ і перший граф Галіфакс Едуард Вуд.

Обидва в минулому мали сутички з Черчиллем. В обох були причини ставитись до нього не просто як до людини з вулканічною енергією, а й (з їхнього погляду) особи нераціональної й вочевидь небезпечної.

Ще перебуваючи на посаді канцлера Скарбниці, Черчилль відверто дратував Чемберлена своєю політикою скорочення податкових ставок для бізнесу, що, на думку останнього, могло несправедливо скоротити прибутки місцевих органів влади. Годі вже й казати про всі ті місяці й роки систематичних Черчиллевих вербальних прочуханок щодо неспроможності Чемберлена протистояти Гітлеру. А що стосується Галіфакса, то у 1930-х він був віце-королем Індії й постійно зазнавав від Черчилля, як він вважав, бундючних і роздутих атак у питаннях, що бодай якось стосувались індійської незалежності.

У той час існував іще один аспект для політичного становища Галіфакса, який у ті похмурі травневі дні допоміг йому збільшити свій авторитет і дістати перевагу навіть над Черчиллем. Чемберлен зазнав фатальної поразки, коли 8 травня значна кількість представників торі відмовилася підтримати його в дебатах щодо норвезького питання; на тому визначальному зібранні 9 травня прем’єр-міністр збирався обрати наступником саме Галіфакса. Чемберлен обирав Галіфакса. Король Георг VI підтримав кандидатуру Галіфакса. Багато хто з Лейбористської партії, з Палати лордів і, понад усе, з лав торі волів бачити Галіфакса на посаді прем’єр-міністра.

Власне, єдиною причиною, чому посада дісталася Черчиллю, було те, що на пропозицію Чемберлена Галіфакс (після моторошного двохвилинного мовчання) зняв свою кандидатуру. Таке рішення він ухвалив не тільки через усвідомлення всієї складності управління урядом із необраною Палатою лордів, а й через те, що, як він сам яскраво висловився, не уявляв собі, як можна керувати кораблем із неприборканим Вінстоном Черчиллем на борту.

А проте знання того, що у виборі прем’єр-міністра саме його кандидатурі король надавав беззаперечну перевагу, мабуть, додало Галіфаксові самовпевненості. І, попри явну незгоду Черчилля, він знову кинувся в бій, наполягаючи на своїй пропозиції, яка тепер, у ретроспективі, ми розуміємо, була просто ганебною.

Головний засновок полягав у тому, що нам слід із благословення Гітлера розпочати перемовини з італійцями і — як дебютний гамбіт — здати деякі британські володіння, й, хоч на зібранні він не озвучив, які саме, вважають, що йшлося про Мальту, Ґібралтар та частку в керуванні Суецьким каналом.

Зважаючи на те, що Галіфаксу стало рішучості запропонувати Черчиллю такий курс дій, можна уявити всю глибину його зухвальства. Угамувати агресію перемовинами? Віддати власність Британії сміховинному щелепастому й чоботастому тиранові Муссоліні?

Черчилль повторив своє заперечення. Французи намагалися підштовхнути нас на слизьку стежину, яка починалася перемовинами з Гітлером, а вела до капітуляції. Наше становище, переконував він, було б значно міцнішим, якби німці спробували вторгнутись і зазнали невдачі.

Та Галіфакс укотре наполіг: умови будуть вигідніші, якщо погодитися зараз, поки Францію ще не виведено з гри, — перш ніж налетить люфтваффе і знищить наші авіазаводи.

Поразництво Галіфакса нині викликає відразу; та потрібно зрозуміти і пробачити йому таку хибність поглядів. Після того як у липні 1940-го побачила світ книжка «Винуваті» («Guilty Men») Майкла Фута (викривальна праця, спрямована проти політики примирення), його репутація стрімко підірвалася.

Річ у тому, що в 1937 році Галіфакс їздив на зустріч із Гітлером і, хоч якось трапилося, що він (кумедна ситуація) переплутав фюрера з лакеєм, треба визнати, мав ганебно близькі стосунки з Ґерінґом. Вони обоє захоплювалися полюванням на лисиць, а Ґерінґ навіть (як у бісових найкращих друзів) дав йому прізвисько Галаліфакс: halali ― це такий німецький мисливський вигук. Утім, нісенітницею було би вважати Галіфакса апологетом Третього рейху чи агентом п’ятої колони в уряді Британії. У власний спосіб Галіфакс не менше від Черчилля був патріотом.

Йому здавалося, він бачить спосіб захистити Британію, вберегти імперію, врятувати численні життя; і він не був такий один. Керівний клас країни ряснів прибічниками примирення та пронацистами. Йдеться не тільки про сім’ю Мітфордів[16] або послідовників доморощених псевдодуче, на подобу керівника британських фашистів сера Освальда Мозлі.

У 1936 році леді Неллі Сесіл зазначила, що майже всі в її родині були «прихильні до поглядів нацистів», а причина була простою. У 1930-х середній представник верхів суспільства значно більше боявся більшовизму, з його тривожною комуністичною ідеологією перерозподілу всього, аніж Гітлера. Фашизм вони сприймали як захист від «червоних» і до того ж мали політичну підтримку «нагорі».

Девіда Ллойд Джорджа, який відвідав Німеччину, так вразила особа фюрера, що він навіть порівнював його з Джорджем Вашингтоном. Одурманений, колишній британський прем’єр- міністр визнавав Гітлера за «природженого лідера» та мріяв, щоб «на чолі усіх британських справ сьогодні стояла людина такого самого надвисокого ґатунку». Почути такі слова з уст героя Першої світової війни! Людини, яка привела Британію до перемоги над кайзером!

Отож сивоволосого валлійського чарівника, колишнього наставника Черчилля, самого зачарували, перемігши його бойовий дух. Не так давно і преса співала тих пісень. «Дейлі Мейл» уже віддавна агітувала за свободу дій для Гітлера у Східній Європі, бо так він краще зміг би віддухопелити більшовицьку погань. «Якби не існувало Гітлера, — писала “Дейлі Мейл”, — уся Західна Європа, певно, хором вимагала б такого славного воїна».

«Таймс» затято обстоювала позицію примирення, аж, як описував її редактор Джеффрі Доусон, гранки він вичитував так, щоб жодним словом не образити німців. Барон друкованої преси Бівербрук особисто закрив колонку Черчилля в «Івнінґ Стандард» на підставі того, що той занадто різко висловлювався щодо нацистів. Навіть шановані ліберали, такі як театральні діячі Джон Гілґуд, Сибіл Торндайк і Джордж Бернард Шоу, лобіювали ідею «можливості розгляду» урядом питання перемовин.

Звісно, за останній рік суспільні настрої дещо змінились; антинімецькі почуття, хоч як дивно, зміцніли і значно поширились. А проте мирне розв’язання (і це дещо виправдовує Галіфакса) мало підтримку багатьох британських громадян серед усіх верств населення. Отож тієї вирішальної години суперечка між Галіфаксом і прем’єр-міністром тривала.

А за вікном був чудовий теплий травневий день, і Сент-Джеймський парк буяв каштановим цвітом. За стінами точилась гра в пінг-понг.

Черчилль застеріг Галіфакса, що будь-які перемовини є пасткою, де Британія опиниться під владою Гітлера. А Галіфакс не міг утямити, що не так із пропозицією французів.

Чемберлен та Ґрінвуд вставили й свої (марні) п’ять копійок, підкресливши, що обидва варіанти — і боротьба, і діалог — однаково ризиковані.

Ближче до п’ятої години Галіфакс зазначив, що нічого навіть віддалено схожого на сценарій, який у результаті міг би призвести до капітуляції, у його пропозиції немає.

Черчилль зауважив, що шанси Британії на гідні умови — тисяча до одного, і не на її користь.

На цьому розмова зайшла в глухий кут, і, згідно з більшістю історичних свідчень, саме в той момент Черчилль зробив свій гросмейстерський хід. Він оголосив перерву в нараді до сьомої вечора. А далі скликав на збори весь кабінет із двадцяти п’яти міністрів, із кожного відомства; деякі з них узагалі вперше чули про його призначення на пост прем’єр-міністра. Спробуйте збагнути його тодішнє становище.

Галіфакса неможливо було переконати, не можна було й просто його усунути, але ігнорувати теж було нерозумно. До того ж іще буквально вчора міністр закордонних справ безпардонно розкритикував вислови Черчилля, назвавши їх гидкими нісенітницями. Якби Галіфакс пішов у відставку, становище Черчилля ослабло б: навряд чи його перші спроби в ролі воєначальника можна вважати тріумфом, адже норвезька кампанія, відповідальним за яку здебільшого можна було вважати саме його, виявилася очевидним фіаско.

Його заклик до здорового глузду зазнав невдачі, тому настав час апелювати до емоцій та почуттів: більша аудиторія — жвавіша атмосфера. Він виголосив потужну промову — виступ перед повним складом Кабінету міністрів не вимагав інтелектуальної стриманості, якої потрібно дотримуватися на менших зібраннях. Настав час «гидких нісенітниць» у квадраті.

Найкраще ту промову описано в щоденнику міністра економіки воєнного часу Г’ю Далтона, і немає причин не довіряти цьому опису. Черчилль почав досить холоднокровно.

Останні кілька днів я ретельно зважував, чи мій обов’язок — допустити перемовини з Тією Особою [Гітлером].

…Необґрунтовано вважати, що, пішовши зараз на примирення, ми виторгуємо кращі умови, аніж якби ми вибороли їх. Адже під виглядом так званого «роззброєння» німці зажадають наш флот, а далі морські бази і хтозна-що ще.

Вони прагнуть перетворити нас на підпорядковану державу, хоч і з британським урядом, та на чолі з маріонеткою Гітлера, таким як Мозлі чи кимось подібним. І куди це все нас приведе? А з іншого боку, ми маємо чималі резерви й переваги.

А завершив він майже шекспірівською кульмінацією:

Я переконаний, що кожен із вас буде готовий підвестись і виштовхати мене геть з мого місця, якщо я хоч на мить посмію допустити перемовини або капітуляцію. Та якщо давній історії нашого острова врешті судилося закінчитись, хай цей кінець настане тільки тоді, як кожен із нас поляже, захлинувшись власною кров’ю.

Згідно з оповідями Г’ю Далтона та Лео Емері, після цих слів зал вибухнув оплесками та вигуками схвалення — настільки всі були зворушені, а дехто навіть побіг униз, аби поплескати Черчилля по спині.

Так безжально він драматизував і персоналізував свої міркування.

То не був якийсь дипломатичний менует — то був вибір: захистити свою землю чи померти, захлинаючись власною кров’ю. То була «промова напередодні битви», що на якомусь первісному, інстинктивному рівні достукалась до слухача. До сьомої години, до того часу, як засідання Воєнного кабінету продовжилось, дебати вже закінчились, а Галіфакс полишив свою ідею. Тепер у Черчилля була явна й гучна підтримка Кабінету міністрів.

Не минуло й року від тих подій, від рішення боротись і не вести перемовин, а було вбито вже 30 тисяч британських громадян — чоловіків, жінок, дітей; майже всі вони загинули від німецьких рук. Тепер, зважуючи той вибір — приниження і мир або невинні жертви, — важко уявити сучасного британського політика, якому стало б снаги повторити вчинок Черчилля.

Навіть тоді, у 1940-му, було неможливо уявити когось, хто міг би виступити в ролі такого лідера: ні Еттлі, ні Чемберлен, ні Ллойд Джордж, і напевне не найімовірніша альтернатива — третій віконт Галіфакс.

Черчилль називав Галіфакса каламбурним прізвиськом Святий Лис[17], частково через надмірну релігійність, частково тому, що той захоплювався полюванням верхи на лисиць, та переважно завдяки гостроті його лисячого розуму. Але якщо лисові відомо багато всього і потроху, то Черчилль знав дещо одне, та головне.

Він був готовий заплатити кров’ю, тому що справді бачив суть чіткіше, ніж Галіфакс. Він мав величезну і майже відчайдушну моральну відвагу, щоб усвідомити: війна — це жах, але підкорення — ще гірше. І мав слушність. Однак, аби зрозуміти чому, спробуймо уявити травень 1940-го без нього.

5 «Бліц» («Blitz») — назва німецьких бомбардувань Великої Британії в 1940—1941 роках.

6 Оґастес П’юджин (1812—1852) — англійський архітектор, вершиною творчості якого вважають внутрішнє оздоблення Вестмінстерського палацу та проект годинникової вежі Біґ-Бен.

7 Біфорій — тип вікна, для якого властивий поділ колоною (або пілястрою) на два сегменти та верхня частина у вигляді арки.

8 Нижні землі — територія Бельгії та Нідерландів.

9 Лінія Мажино — система укріплень із дотів, бункерів, артилерійських і піхотних блоків, казематів, бліндажів та пунктів спостереження на кордоні з Німеччиною загальною довжиною близько 400 кілометрів.

10 Інспектор Клузо — жахливо некомпетентний поліцейський, що спричиняє купу негараздів; головний герой комедійних фільмів про величезний діамант.

11 Банші — жіночий персонаж ірландського фольклору, який своєю присутністю, плачем і стогонами сповіщає людей про наближення смерті.

12 «Junkers Ju 87» — одномоторний двомісний пікірувальний бомбардувальник і штурмовик часів Другої світової війни, назву якого від німецького Sturzkampfflugzeug (пікірувальний бомбардувальник) скорочено до «Stuka».

13 «Lee Enfield» — модель магазинної гвинтівки із механізмом ковзного затвору, що в першій половині ХХ століття була основною вогнепальною зброєю військових сил Британської імперії.

14 Королівська військова академія в Сандгерсті.

15 Вайтголл (Whitehall) — вулиця в Лондоні, де розташовується британський уряд та низка інших важливих державних установ. Часто використовується як узагальнена назва органів державного управління Британії.

16 Мітфорди ― скандально відома британська дворянська родина, деякі з членів якої відзначалися прихильністю до фашистських і комуністичних поглядів.

17 Гра слів: Halifax — Holy Fox (святий лис).

Розділ 2

Світ без Черчилля

Повернімося до того моменту 24 травня 1940 року, коли Гайнц Ґудеріан, один із найхоробріших в історії командувачів танкових військ, перебував за крок від тріумфу. На той момент його бронетехніка, яка вже пройшла чимало запеклих баталій, перетнула канал ріки Аа на півночі Франції. Там просування вперед на певний час зупинилось. Мотори танків неквапно буркотіли на осонні, а Ґудеріан готувався до вирішального наступу на британські сили.

Його здобич, 400 тисяч наляканих вояків Британського експедиційного корпусу, які відступали в передчутті ганебної капітуляції, перебувала менш ніж за двадцять миль від нього. Усе, чого жадав Ґудеріан, — це додати обертів могутнім двигунам «Майбах», кинутися вперед, до Дюнкерка, і розгромити британську армію. І тоді там, на острові, будь-яку здатність до протистояння буде придушено. Натомість він отримав послання з Берліна — вказівку, яку згодом назве провальною.

Із достеменно не відомих нині причин Гітлер побажав, щоб Ґудеріан зупинився та вичікував. У нестямі та розчаруванні той виконав наказ. Наступні кілька днів відбувалася гнітюче повільна евакуація військ — беззахисна яремна вена британців немов пульсувала під нацистським ножем.

У цій жахливій ситуації Воєнний кабінет Великої Британії зважував подальші дії: пристати на угоду чи боротись. А спробуймо вивести особу Черчилля з рівняння і погляньмо на розвиток подій ось у якому контексті.

Уявімо, ніби гігантська рука, як у скетчах «Монті Пайтон»[18], взяла його за шкірку й висмикнула з тієї заповненої димом кімнати. Або, скажімо, замолоду він таки «нарвався» в одній із тих численних ситуацій, коли йому щастило обдурити смерть. Ніби абсурдна удача роки тому таки покинула його і він наштовхнувся на спис дервішів, або спіймав кулю з дульнозарядного мушкета за десять рупій, або гримнувся на одному зі своїх полотняно-мотузяних літальних апаратів, або поліг в окопах.

Залишмо долю Британії й світу в руках Галіфакса, Чемберлена та представників партій лейбористів і лібералів. Чи розв’язали б вони питання з Гітлером так, як пропонував міністр закордонних справ? Найімовірніше, так би воно й було.

Чемберлен уже тоді був фізично немічним, а кілька місяців по тому помер від раку — власне, його усунення з посади прем’єра і було замислено тому, що його неможливо було уявити в ролі воєначальника. Позиція Галіфакса нам уже відома: він хотів перемовин. У решти в той момент жахливої небезпеки не було ані парламентського кулака, ані войовничого чуття, достатнього, щоб очолити опір Гітлеру.

Черчилль, і лише Черчилль, який зробив протистояння нацистському режимові своєю політичною місією, був здатен чинити опір. А проте, у певному розумінні, його незгоду з Галіфаксом можна вважати й дещо егоїстичною.

Він виборював своє політичне життя і позицію в політиці, а якби піддався Галіфаксу, то всьому цьому настав би кінець. Його авторитет, репутація, перспективи, его, усі ті якості, що цінуються у світі політики, були на кону в ідеї продовження боротьби. Саме тому деякі історики помилково вважають, що він мав власні цілі, а не захищав інтереси Британії.

Останніми роками коло ревізіоністів вибухало огидною кількістю ідей, мовляв, Британії і справді слід було вчинити так, як сподівалося й молилося чимало громадян (серед усіх прошарків суспільства), — укласти угоду з нацистською Німеччиною. Існує навіть теорія, що Британська імперія і Третій рейх спроможні були мирно співіснувати, а від Гітлера не раз звучали вислови, які підтверджували цю ідею.

У 1930-х він уже посилав Ріббентропа, щоб той одурманив представників впливових кіл, — і з чималим успіхом. А в 1938 році Галіфакс ніби ненароком заявив ад’ютантові Гітлера, що волів би «як кульмінацію своєї праці побачити, як фюрер поряд з англійським королем в’їжджає в Лондон під схвальні вигуки англійського народу».

Як ми вже знаємо, негожі почуття до гітлеризму проявляли чимало представників вищого й середнього класів — зокрема попередній монарх, король Едуард VIII. Навіть у ті лихі дні 1940-го у промовах Гітлера подекуди звучали слова захоплення Британською імперією, а його позиція зводилась до того, що розгром Британії не в інтересах Німеччини, оскільки від цього виграли б тільки суперники: Америка, Японія, Росія.

Нас, англійців, теж, як ми розуміємо, вважали представниками арійської раси, хоча, мабуть, не такими генетично особливими, як тевтонці. Британія та її імперія могли існувати далі, але як певного роду «молодший товариш» — поважний в історичному минулому, та по суті порожній: такі собі греки для нацистського Риму.

Чимало хто вважав, що приниження своєї гідності є допустимою ціною за збереження імперії та запобігання кровопролиттю. Не те щоб люди бажали угоди з Гітлером — багато хто вважав її неминучою.

От думка французів: адмірал французької флотилії Дарлан, наприклад, був переконаний, що Британія зазнає поразки, і в 1940 році підготував війська до об’єднання з німецькими силами.

Так вважали й американці: їхній тогочасний несусвітний посол, ірландський американець Джо Кеннеді, контрабандист-бутлегер[19], пройдисвіт і батько Джона Фітцджеральда Кеннеді, безліч разів просив дозволу на зустріч із Гітлером та постійно надсилав приречено-похмурі послання до Вашингтона. «Демократії в Англії — кінець», — стверджував він ближче до кінця 1940-го, незадовго до того як його відкликали.

Звичайно, він помилявся, так само як Галіфакс, так само як прихильники замирення і всі ревізіоністи сьогодення. Та аби ми могли щось протиставити їхнім дурницям, спробуймо уявити, як могло б усе скластись, якби їхні побажання здійснились.

Я завжди з осторогою ставився до історії «альтернативної», оскільки розумію, що так званий причиново-наслідковий ланцюжок ніколи не є достеменно пізнаваним. Події, на відміну від більярдних куль, не надають так очевидно руху одна одній — хоча й більярд буває оманливим.

Витягніть один зі жмені чинників — і ніколи не вгадаєте, як стане решта. А проте з усіх можливих історичних «а якби» ця гіпотеза, певно, найвідоміша. Деякі з-поміж найкращих сучасних істориків вдавалися до такого моделювання, і переважна більшість їхніх висновків свідчить про одне: якби в 1940 році Британія припинила чинити опір, це створило би передумови для непоправної катастрофи в усій Європі.

Тоді б Гітлер переміг напевне. Зокрема, значно раніше, ніж у червні 1941-го, він мав би змогу запустити план «Барбаросса», напад на Росію. І надокучливі брити вже не створювали б проблеми в Середземномор’ї та північноафриканській пустелі, сковуючи просування його людей і техніки.

Він спрямував би на Росію всю свою лють — як завжди й планував, хоч і укладав зі схрещеними за спиною пальцями нацистсько-радянський пакт. І майже напевне все склалося б ще до того, як настало те морозне жахіття, яке зупинило його кампанію. Досягнення вермахту направду вражали: мільйони квадратних миль захоплено, мільйони осіб полонено. Збройні сили майже взяли Сталінград і досягнули Москви. Уявіть лишень, якби їм вдалось захопити й Москву: обезголовити комуністичний режим, загнати Сталіна в ступор, від якого той не оклигав би (а він уже мав нервовий зрив, коли німецькі танки перетнули кордон!).

Історики навіть розглядали сценарій стрімкого (за участі, ймовірно, жертв колективізації з середнього класу населення) самознищення режиму комуністичної тиранії та встановлення маріонеткового пронацистського режиму. А що ж далі?

Тоді в Гітлера та Гіммлера з рештою їхньої сатанинської команди була б можливість користуватись цим гігантським полотном від Атлантики до Уралу, щоб за своїм баченням намалювати огидну подобу урядування. І без Британії не було б кому їх спинити, ніхто б не став їм на заваді, не було б нікого, хто міг би принаймні набратись моральної волі осудити їх.

В Америці взяли б гору ізоляціоністи: якщо Британія не збирається ризикувати людськими життями, то навіщо це їм? Можливо, і Берлін (схиблена ідея Альберта Шпеєра) було б перейменовано на нову столицю світу під назвою Німеччина.

Мов божевільна гранітна подоба Пантеону Аґріппи, у самому її серці постала б Зала Народу — колосальна будівля, в окулюс (круглий отвір на вершині купола) якої пройшло б склепіння собору Святого Павла. Призначення споруди — вмістити 100 тисяч людей. Планувалося, що їхні вигуки та співи будуть настільки грандіозними, що в будівлі конденсат від гарячих подихів накрапатиме на голови натовпу завзятих фашистів.

Увінчував би ту кошмарну будову велетенський орел, і таким чином уся конструкція мала б вигляд несосвітенного прусського шолома заввишки 290 метрів — як хмарочос. А навколо розташовувались би інші масивні символи влади: арка, вдвічі більша за Тріумфальну, та монументальні вокзали, з яких мчали б на швидкості 190 кілометрів на годину двоповерхові потяги, розвозячи німецьких поселенців до Каспійського, Уральського та інших регіонів Східної Європи, звідки було б вигнано слов’янських унтерменшів.

Увесь Європейський континент складався б або з рейху, або ж із фашистських васалів, за винятком хіба Швейцарії (хоча секретний план вторгнення в цю країну існував також). І як помітили чимало альтернативних істориків, були плани перетворення всієї цієї території на зловісну версію Європейського Союзу.

У 1942 році доктор Вальтер Функ, нацистський міністр економіки та президент Рейхсбанку, видав статтю, у якій закликав до створення Європейської бізнес-спільноти (Europäische Wirtschaftgesellschaft) — себто єдиного європейського ринку. Він пропонував запровадження єдиної валюти, спільну аграрну політику, створення центрального банку — разом з іншими знайомими нам ідеями. Ріббентроп теж якось озвучив пропозицію з подібною схемою, проте, по правді, Гітлер її не схвалював, оскільки вона була недостатньо жорсткою стосовно решти учасників нацистського Євросоюзу.

У такому гестапівсько-нацистському ЄС органам влади було б надано повну волю в безперешкодному просуванні ненависницької расистської ідеології. А нацистський режим ще в 1930-х почав переслідування єврейського й польського народів, задовго до того як Черчилль прийшов до влади (і було ухвалено рішення продовжувати боротьбу).

Поблизу залізничних вузлів будували гетто — своєрідна прелюдія до «депортації» (а як Айхман згодом визнав на суді, під депортацією мали на увазі ліквідацію). Безперешкодно, а що важливіше — безосудно, нацисти взялися б до виконання свого задуму з винищення тих, хто був їм не гожий: євреїв, циган, гомосексуалістів, душевно нездорових та народжених з вадами.

Давши волю своїй уяві, вони проводили б експерименти над людським тілом: жахливі, безпрецедентні, жорстокі та неймовірно зухвалі. Коли влітку 1940 року Вінстон Черчилль говорив, що Європу поглине «безодня нової Темної доби — ще зловіснішої і, певно, ще тривалішої завдяки енергії збоченої науки», він як ніколи був близький до істини.

Отже, це найімовірніший з альтернативних світів. А якби Гітлер не подолав Росію, якби Сталін відбив атаку — чи склалося б усе на краще?

Ми опинилися б у ситуації поділу Європи між двома формами тоталітаризму. З одного боку світ тероризував би КДБ чи Штазі[20], з другого — гестапо; у будь-якому разі населення жило б під страхом стуку в двері серед ночі, безпідставних арештів, таборів та незмоги щось опротестувати.

У нашому світі сьогодні близько 200 країн, з яких приблизно 120 можуть тією чи іншою мірою похизуватись демократичним ладом, а саме правом виборців вирішувати власну долю. Більша частина світу, принаймні на словах, визнає ідею демократії, котра, як сказав колись Черчилль, є найгіршою формою правління, якщо не брати до уваги всіх інших. А чи знайдеться хоч одна людина, яка дійсно повірить, що демократія лишалася б на троні, якби у світі панували Сталін чи Гітлер або принаймні їхні режими?

Абсурдні звички нав’язувати свою справедливість та правоту в ході історії привели б до призвичаєння і прийняття людьми гнітючого повчання: мовляв, богам угодна тиранія, і саме цей лад потрібен нашому недієздатному виду.

І ми в Британії мовчки погодилися б зі своєю моральною неспроможністю. Це неважко уявити, спостерігаючи, як Галіфакс (або Ллойд Джордж, або хтось інший) міг переконати електорат у правильності вибору такого бажаного ними «миру», хоча, звісно, жоден з таких діячів ніколи б і собі в цьому не зізнався.

Чи ви гадаєте, що малодушністю Британія змогла б виторгувати в нацистів мир? Будь-яка угода з Гітлером, переконував Черчилль на зібранні Воєнного кабінету, означала б роззброєння флоту та фатальне ослаблення спроможності Британії тримати оборону і завдавати удару у відповідь у далекосяжній перспективі.

Та ключовою ідеєю цієї думки було: не існує жодного варіанта угоди з Гітлером, який при здоровому глузді можна було би вважати надійним. Черчилль уже доводив свою розгромну правоту в попередженнях щодо небезпеки нацизму — ще з початку 1930-х, коли він відвідував Німеччину та спостерігав на парадах молодь із підозрілим блиском в очах. У незліченній кількості промов та газетних статей він викривав духовне зло, що його багато інших воліли не помічати: принциповий реваншизм та агресивність нацистського режиму. Тепер усі його побоювання стосовно мілітаризації Рейнської землі, подій у Чехословаччині та Польщі, усі його думки щодо відчайдушної потреби у переозброєнні Британії було виправдано.

Чимало істориків-альтернативників підкреслюють, що в розробці деяких найсмертоносніших видів зброї нацисти значно випередили супротивників. У них перших з’явилися реактивні винищувачі; вони перші оволоділи технологією реактивних снарядів… уявити лишень, якби німецькі науковці у відчайдушних пориваннях перемогти СРСР першими винайшли і ядерну зброю.

Замисліться над такою долею для Британії, усі ви, кого так приваблюють ревізіоністські теорії, ви, хто потай гадає, що країні, можливо, варто було піти на угоду. Британія залишилася б сама проти ворожого континенту, об’єднаного тваринним тоталітаризмом, під прицілом вишикуваних на пускових майданчиках у Пенемюнде Фау-2[21]. Це була б нова ера рабства, якщо не гірше.

Гітлер наказав Ґудеріану зупинити танки на річці Аа не тому, що був прихованим англоманом. І не тому, що, бачте, співчував арійській расі. Найавторитетніші історики погоджуються з думкою Ґудеріана: фюрер просто припустився помилки — спантеличений такими темпами своїх завоювань, побоюючись контратаки.

Насправді ж він сприймав Британію не як потенційного партнера-союзника, а як супротивника. Так, інколи він бурмотів щось схвальне про імперію, а проте вимагав цілковитого знищення британських сил. А його далекосяжний план вторгнення (операцію «Морський лев») було скасовано не тому, що він пожалів британців.

Він так вчинив, бо це було надто ризиковано. А ще через те, що один чоловік переконував громадян країни «боротися на узмор’ї, на пагорбах і на посадкових майданчиках» і навіть перед своїм Кабінетом міністрів обіцяв, що «аніж здатися, радше помре, захлинувшись власною кров’ю».

Гітлерів план «Морський лев» був проектом не тільки вторгнення, а й підкорення. Колону Нельсона з Трафальґарської площі він збирався зняти та встановити в Берліні. Ґерінґ же мав намір змародерити всю колекцію мистецьких творів Національної галереї. Він навіть збирався (ганьба ганебна) — відправити мармури Елґіна[22] назад до Афін. У нацистів уже був чорний список британців, які мали антинацистські погляди і яких, очевидно, або ув’язнили б, або розстріляли. Та й узагалі, на одному з етапів Гіммлер намірявся поневолити або вбити 80 відсотків британського населення.

Отакими потенційно могли бути наслідки угоди, запропонованої Галіфаксом. Британія не лише була б співучасницею тоталітарної тиранії, що поглинала Європу, а врешті захлинула б і її саму (це принаймні можливо, якщо не очевидно).

Якби тоді, у 1940 році (а саме це й було тим останнім і найважливішим моментом), Британія пристала на угоду, визволення континенту не почалось би. Цю країну вже не вважали б колискою опору, а лиш пропащим васалом пекельного нацистського ЄС.

Не було б учень польських солдатів із британською армією, не було б чеських пілотів у Королівських ВПС, і «Вільна Франція»[23] вже не чекала б допомоги, сподіваючись закінчення свого національного сорому.

Ну й, перш за все, не було б ні ленд-лізу[24], ні транспортних «Ліберті»[25], ні Черчиллевих спроб розвіяти американський ізоляціонізм. Звісно, не існувало б жодного проблиску настання Дня Д[26], героїзму й пожертви висадки в Нормандії, і жодної надії, що Новий Світ зі своєю могутністю й міццю прийде, врятує і визволить Світ Старий.

Американці ніколи не долучилися б до європейського конфлікту, коли б Британія бездумно й помилково пристала на угоду 1940 року. Наскільки ж неймовірно зараз, озирнувшись, побачити, як близько ми були до такого сценарію і наскільки сильну підтримку мала та ідея.

Не певен, чи правильно порівнювати перебіг історії з потягом, що йде своєю колією, проте уявімо, що ця історія Гітлера, наче один із його велетенських нестримних двоповерхових експресів, повний німецьких поселенців, зі свистом мчить крізь ніч до перемоги і тут якийсь хлопчисько вилазить на насип, жбурляє металевий лом, заклинює стрілку й уся та потуга шипить і зминається в гігантську груду металу. Вінстон Черчилль і був таким доленосним ломом. Не було б його на своєму місці, не чинив би він опору — той нацистський потяг, напевне, було б не спинити. А зважаючи на його минуле, те, що він узагалі був з нами, є справжнім чудом.

18 «Monty Python» — комедійна трупа з Великої Британії, скетч-шоу якої стало глобальним культурним явищем.

19 Бутлегер — особа, що підпільно торгувала спиртним за часів «сухого закону» в США.

20 Міністерство державної безпеки (абревіатура від нім. Staatssicherheit) — спецслужба, орган державної безпеки в Німецькій Демократичній Республіці. Організація, що тісно співпрацювала з КДБ СРСР.

21 Фау-2 — перша у світі балістична ракета далекої дії, яку взяв на озброєння вермахт наприкінці Другої світової війни.

22 Мармури Елґіна, або Мармури Парфенона — класична колекція елементів фасадів, мармурових скульптур, окремих архітектурних деталей, що протягом 1801—1811 рр. були вивезені з Греції тодішнім британським послом в Османській імперії Томасом Брюсом, лордом Елґіном. Нині зберігається у Британському музеї в Лондоні.

23 «Вільна Франція» («La France libre») — рух за визволення Франції з-під німецької окупації та від режиму Віші. Заснований 7 серпня 1940 року генералом Шарлем де Ґоллем за підтримки британського уряду.

24 Ленд-ліз — програма допомоги, частково безкоштовної, з боку США союзникам під час Другої світової війни, зокрема технікою, боєприпасами та продовольством.

25 «Liberty» — тип американського вантажного судна, яке вперше було побудоване за конвеєрною схемою з модульних блоків. Таким чином вдалося рекордно скоротити строк будівництва транспортного корабля з 3—6 місяців до 9—14 діб.

26 День Д (D-Day) — у широкому значенні — день початку військової операції. Тут ужито на позначення 6 червня 1944 року — дати висадки союзних військ на берегах французької Нормандії.

Розділ 3

Дикий слон

Мабуть, справедливо сказати, що сучасні молоді амбітні торі, особливо чоловіки, вважають Вінстона Черчилля своїм певного роду божеством. Можливо, і в спальнях цих чесних хлопців у юні літа на стінах висіли плакати з Черчиллем у смугастому костюмі з томмі-ґаном^27 у руках або той, де він нібито гунам^28 показує два пальці — свій знак перемоги.

Вступивши до університетів, вони долучаються до Cпільнот імені Черчилля чи Обідніх клубів Черчилля, що зустрічаються в Черчиллевих залах. З їхніх стін його портрет похмуро стежить за їхньою розбавленою портвейном балаканиною. Можливо, вони навіть носять метелики в горошок.

Коли ж вони приходять до парламенту, то перед виступами побожно водять пальцями по носаку бронзового черевика його статуї у вестибюлі Вестмінстерського палацу — сподіваючись отримати якийсь духовний заряд. Ну а коли свого часу обіймають прем’єрську посаду від торі й потрапляють у глухий кут (неминуче), то, виголошуючи в Клубі Святого Стефана зухвалі промови, постають перед об’єктивами фотокамер у подобі свого давнього військового лідера, як на старих фотокартках, — розпашілі, нахмурені, з випнутими щелепами, чванливо вичитуючи наступників.

Торі вельми ревниво ставляться до своєї спорідненості з Черчиллем. Це питання тавра, політичного права власності. У них до нього такі самі почуття, як у жителів Парми до свого formaggio parmigiano^29.

Він їхній найкращий сир, їхнє найцінніше багатство, автор переможного хет-трику у фіналі чемпіонату світу — найвеличніший із капітанів команди торі. З огляду на це часом мені цікаво, чи людям взагалі повною мірою відомо, з якою ж підозрою та сумнівом його вітали торі, коли в 1940 році він став прем’єр-міністром, — з якою отрутою спльовували його ім’я.

Щоб керувати своєю країною в часи війни, Черчилль мусив командувати не лише мюнхенськими «агентами» з їхніми кислими мінами — Галіфаксом та Чемберленом, — а й сотнями торі, які звикли вважати його опортуністом, перекинчиком, хвалькуватим та егоїстичним поганцем, грубіяном і негідником, а завдяки кільком засвідченим випадкам — і взагалі п’яницею.

Ми пам’ятаємо, як 13 травня 1940 року вони вітали Чемберлена й тільки перешіптувались, коли Черчилль уперше ввійшов до Палати громад у ролі прем’єра (і коли він вийшов, його аж трусило: «Нічого. Це ненадовго»). Ворожість вони зберегли. Зі свого місця в парламентській галереї для преси Пауль Айнціґ, кореспондент «Файненшл Ньюс», мав змогу гарно розгледіти торі й помічав неприязнь, яка, мов туман, нависала в них над головами.

Із записів Айнціґа відомо, що принаймні протягом двох місяців відтоді, як Черчилль обійняв посаду, парламентарі торі просто сиділи в «похмурій тиші» під час його промов, ба навіть після виголошення деяких із тих, що увійшли в історію. У лавах лейбористів лунали вигуки схвалення, натомість торі все ще плели змови щодо того, як його позбутись. Десь 13 травня Вільям Спенс, голова Комітету «задньолавочників»30 торі 1922-го, повідомив, що три чверті їхніх членів воліли б розпрощатись із Черчиллем та повернути Чемберлена.

Приблизно тим самим часом датується і лист Ненсі Даґдейл, дружини члена фракції Чемберлена, де підсумовано той критичний настрій. Своєму чоловікові Томмі Даґдейлу, який на той момент служив у збройних силах, вона писала:

Як ти вже знаєш, до В. Ч. вони ставляться з цілковитою недовірою і просто не терплять його вихваляння на радіо. В. Ч. й справді є англійською подобою Ґерінґа — сповнений жаги крові й бліцкриґу; роздутий від свого его і переїдання; жилами його тече те саме віроломство, підгодоване геройськістю й гарячковістю. Навіть не можу тобі описати, наскільки це мене пригнічує.

На думку тих порядних людей, черчиллівці були всього лише зграєю «гангстерів». Таких, як Боб Бутбі, бісексуальний зверхній член парламенту, а згодом товариш братів-близнюків Крей^31; Брендан Брекен, рудоволосий ірландський фантазер, а згодом власник «Файненшл Таймс»; Макс Бівербрук, вельми ненадійний власник видавничої групи «Експрес»: усі разом — банда зрадливих, самозакоханих «модників» на чолі з «диким слоном». Вони докірливо осуджували Черчиллеву пристрасть до алкоголю. Старший державний службовець Моріс Генкі, помітно сіпаючи носом, говорив: «Краще б йому не скидатись на того, хто добряче напідпитку».

Але не схвалювали цього не через прискіпливість до непоміркованого вживання алкоголю, а радше через задоволення морально осудити Черчилля.

Деяким із найбільш злісних античерчиллівців вдалось досягти значних успіхів у кар’єрі. Реб Батлер, наприклад, міг стати прем’єр-міністром, якби в 1960-х його не «підрізав» Гарольд Макміллан. У 1940 році він був молодшим міністром і стійко підтримував політику примирення. Ось що він начебто казав про підвищення Черчилля: «Славну і непорочну традицію англійської політики продано найбільшому авантюристу сучасної політичної історії, — такими, подейкують, були його слова. — Поступитися Вінстону і його потолочі — катастрофа, якої можна було уникнути…» Він казав, що майбутнє країни віддано «американському напівкровці, якого підтримують такі ж непридатні, але красномовні люди, як і він сам».

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.