2021

ISBN 978-966-982-588-9 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Книжкова полиця підлітка»

Перекладено за виданням: Rundell, Katherine. The Explorer / Katherine Rundell. — London : Bloomsbury Publishing, 2017. — 416 p.

Переклад з англійської Тетяни Скрипник

Художник Ханна Хорн

Дизайнер обкладинки Світлана Кривошей

Електронна версія створена за виданням:

Ранделл К.

Дослідник / Кетрін Ранделл ; пер. з англ. Тетяни Скрипник. — Х. : Віват, 2020. — 416 с. : іл. — (Серія «Книжкова полиця підлітка», ISBN 978-617-690-681-0).

ISBN 978-966-982-248-2 (укр.)

ISBN 978-1-4814-1945-1 (англ.)

Після аварії літака віч-на-віч з амазонськими лісами опиняється четвірка дітей. Але вони не здаються й намагаються вижити: добувають їжу й вогонь, майструють пліт і досліджують скелі. Таємнича мапа, знайдена випадково, приводить їх до зруйнованого міста, де вони стикаються з несподіванкою. Що ж це буде: омріяний порятунок чи надзвичайна небезпека? Цього дітлахи поки не знають…

УДК 821.111

© Katherine Rundell, 2017

© Hannah Horn, 2017

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

Чарльзові

Політ

Літак — створене людськими руками казкове диво — відірвався від землі.

Хлопчик у кабіні схопився за сидіння й затамував дух: літак піднімався просто в обійми неба. Щелепи Фреда були стиснуті від зосередженості, а пальці смикалися, повторюючи рухи пілота, який сидів поряд: ручка керування, газ.

Літак задрижав, набираючи швидкість. І полетів назустріч сонцю, що заходило, понад звивистою річкою Амазонкою. Фред спостерігав за чорною плямкою на широкій синій стрічці — відображенням шестимісного літака, який невпинно наближався до Манауса — міста на воді. Відкинувши пасма волосся, що лізли в очі, хлопчик притиснувся чолом до вікна.

За Фредом сиділи двоє дітей — дівчинка з молодшим братиком. Обидва мали вигнуті брови, довгі вії та смагляву шкіру. На посадковому майданчику дівчинка сором’язливо тулилася до батьків, аж поки не настав час вирушати. Тепер же вона щось мугикала собі під ніс, дивлячись у вікно на річку. А її братик жував ремінь безпеки.

За ними сиділа бліда дівчинка з білявим волоссям, що спадало аж до талії. Місце поряд з нею було порожнє. Вона весь час торсала комірець блузки, що сягав підборіддя, і кривилася. У вікно дівчинка не дивилася — мабуть, не хотіла.

Посадковий майданчик, звідки вони щойно злетіли, був запилений та майже безлюдний — просто смужка асфальту під нещадним бразильським сонцем. Двоюрідний брат наполіг, щоб Фред одягнув шкільну форму із джемпером. Тож тепер, сидячи в розпеченій, задушливій кабіні, хлопчик почувався так, ніби його підсмажували на повільному вогні.

Двигун завив, і пілот, спохмурнівши, натиснув на важіль керування. Це був літній чоловік — певно, військовий. З його носа визирали жорсткі волосинки, а нафабрені сиві вуса, схоже, не підкорялися законам гравітації. Він натиснув на газ, і літак став іще більше набирати висоту, занурюючись у хмари.

Коли вже майже стемніло, Фред занепокоївся. Пілот-бо став відригувати — спершу потихеньку, а потім дедалі сильніше й частіше. Його рука смикнулася, і літак зненацька стрибнув ліворуч. За спиною Фреда хтось скрикнув. У вікні замість річки було видно лише зелений килим дерев. Пілот зойкнув, пробурчав щось і потягнув назад важіль газу, зменшуючи швидкість. І закашлявся — наче його хтось душив.

Фред пильно придивився до обличчя пілота, що вже набуло такого самого сірого кольору, як і вуса.

— Сер, з вами все гаразд? — спитав хлопчик. — Може, я допоможу якось?

Пілот, задихаючись, похитав головою та натиснув щось на панелі керування. Шум двигуна стих, і ніс літака різко нахилився вниз. Дерева неначе стали збільшуватись і збільшуватись…

— Що відбувається? — вигукнула білява дівчинка. — Що він робить? Зупини його!

Малий смаглявий хлопчик заверещав. Пілот на якусь мить міцно стиснув зап’ясток Фреда. А тоді — розм’як і стукнувся головою об панель керування.

І небо, що якісь там кілька секунд тому здавалося таким надійним, стало безсилим та відпустило літак.

Зелена темрява

«Може, я вже помер? — подумав на бігу Фред. — Та ні — мертві начебто спокійніше поводяться».

Його ноги й руки дрижали від гудіння полум’я та припливу крові.

Навколо панувала чорна ніч. Фред, не сповільнюючи бігу, спробував набрати в легені повітря й покликати на допомогу. Але горлянка пересохла, і він відчував присмак попелу. Щоб з’явилася слина, хлопчик натиснув пальцем на корінь язика й заволав:

— Є тут хтось? Рятуйте! Пожежа!

На ці крики відгукнулося тільки полум’я: дерево за спиною Фреда потонуло в безлічі яскравих язичків. Загуркотів грім… Оце й уся відповідь.

Пойнята полум’ям гілка тріснула й відвалилася від дерева, охоплена незліченними яскраво-червоними іскрами. Фред відскочив назад, у темряву, і вдарився потилицею об щось тверде. Гілка впала точно на те місце, де хлопчик стояв кілька секунд тому. Ковтнувши жовч, що підступила до горлянки, він знову кинувся бігти — ще швидше й несамовитіше.

Раптом Фредові на підборіддя щось упало, і він, пригнувшись, ляснув себе по обличчю. Але це була всього-на-всього крапля дощу.

Дощ полив одразу — дуже сильно. Попіл і піт на руках Фреда перетворилися на щось липке, схоже на смолу. Але цей дощ також приборкував полум’я. Хлопчик уповільнив біг, а згодом зупинився і, судомно хапаючи ротом повітря, озирнувся назад.

Невеличкий літак застряг у гілках дерев. У нічне небо підіймалися білі й сірі хмарки диму.

Фред, приголомшений та охоплений відчаєм, роззирнувся навколо, проте не побачив жодної людської істоти, не почув людського голосу. Схожі на папороть рослини в нього під ногами й дерева в сотні футів заввишки — це все, що тут було живого. Ну ще перелякані пташки ширяли в повітрі туди-сюди й кричали… Хлопчик щосили затрусив головою — у вухах не вщухало ревіння літака, що падав.

Волосинки на руках були обпалені й смерділи яйцем. Фред помацав чоло: одна брова обгоріла, і якась частина її залишилась на пальцях. Він витер цю брову рукавом сорочки.

Що ж до тіла — одна холоша штанів була розірвана від самого низу аж до кишені, але він не відчував, що якась із кісток зламана. Хоча спина й шия страшенно боліли, від чого власні руки й ноги здавалися Фредові далекими й чужими.

Аж раптом із темряви пролунав голос:

— Хто тут? Не підходь до нас!

Хлопчик, у вухах якого й досі гуло, схопив перший-ліпший камінь і пожбурив його туди, звідки почувся голос. А тоді — сів навпочіпки під деревом і скулився, готовий підстрибнути чи кинутись навтьоки.

Серце гупало, наче барабан, на якому грали соло. Фред намагався не дихати.

— На Бога, не кидайся більше! — вигукнув той самий голос.

Дівчачий.

Фред визирнув з-за дерева. Місячне сяйво просочувалося крізь темно-зелене листя дерев, і від них стелилися по землі довгі тіні. Хлопчик побачив два кущики й почув шелестіння.

— Хто тут? Хто ти такий? — запитав хтось з-за другого кущика.

Фред примружився, відчуваючи, як уцілілі волосинки на руках стають дибки.

— Будь ласка, не чіпай нас, — знову почулося з-за кущика.

Вимова була не британська — якась м’якша. І голос був точно дитячий, а не дорослий.

— Це ти лайном у нас кинув? — обурився голос.

Хлопчик поглянув на землю. Виявляється, він пожбурив у кущі закам’яніле лайно, що пролежало тут, мабуть, роки.

— Ну… так.

Фредові очі потроху звикали до темряви, і хлопчик уже міг бачити блиск очей, що дивились на нього з-за сіро-зеленого кущика.

— Ви з літака? — спитав він. — Ви сильно постраждали?

— Так, постраждали! Ми ж просто з неба звалилися! — почулося з-за одного куща.

— Ні, не сильно, — сказав другий кущ.

— Виходьте, — попрохав Фред. — Тут нікого нема — тільки я.

Другий кущ розсунувся. Фредове серце аж підскочило. І дівчинка, і її братик були вкриті подряпинами, опіками й попелом, який змішався з потом та струменями дощу. Від цього на обличчях обох дітей утворилося щось на кшталт пасти. Але вони були живі — тобто Фред не залишився сам-самісінький невідомо де.

— Ви врятувалися! — сказав він.

— Звісно ж, урятувалися, — відповів перший кущ. — Мертві начебто менш говіркі, еге ж?

Під дощ, який лив мов з відра, вийшла білява дівчинка й поглянула без усмішки на Фреда, потім на інших двох дітей.

— Мене звати Кон, — сказала вона. — Це зменшувальне від «Констанція». Але я приб’ю кожного, хто мене так назве.

Друга дівчинка, нервово всміхнувшись, знизала плечима.

— Гаразд, — сказав хлопчик. — Як скажеш. А мене звати Фред.

— А я Лайла, — сказала дівчинка, до боку якої притулився братик. — А це Макс.

— Привіт.

Фред спробував усміхнутись, але від цього порізи на правій щоці страшенно заболіли. Тож він усміхнувся тільки лівою половиною обличчя.

Макс, охоплений безгучною істерикою, стискав руку сестри так міцно, що на її шкірі аж з’явилися плями. Дівчинка стояла, нахилившись в один бік — допомагала братику триматись на ногах — і вся трусилась, бо це було важко. Фред подумав, що вони схожі на двоголову істоту зі сплетеними руками.

— Твій брат сильно поранений? — спитав він.

— Він говорити не може — тільки плаче. — Лайла швидкими рухами погладила Максову спину.

Кон озирнулась назад, на вогонь, і здригнулася. Полум’я освітило її обличчя. Волосся в неї було вже не світлим, а сірим від попелу та брунатним від крові. А на плечі зяяла досить-таки глибока подряпина.

— З тобою все гаразд? — спитав Фред, протираючи очі, щоб дощ не заважав бачити. — Подряпина така сильна…

— Ні, зі мною не все гаразд, — процідила крізь зуби Кон. — Ми загубилися в амазонських джунглях. І є велика вірогідність, що на нас чекає смерть.

— Знаю, — відповів Фред, якому не треба було про це нагадувати. — Я мав на увазі…

— Усе одно ні, — вищим, тоншим голосом вимовила Кон. — Гадаю, я не помилюсь, якщо скажу, що з кожним із нас не все гаразд. Анітрішечки не гаразд!

Листя кущів шелестіло. Струмені дощу били Фредові в обличчя.

— Ми повинні знайти укриття, — сказав він. — Велике дерево, або якусь печеру, або ще щось, що згодилося б…

— Ні! — раптом вереснув, бризнувши слиною, переляканий Макс.

— Не кричи так! — підвівши руки, відступив назад Фред. — Я просто подумав…

Аж тут він поглянув туди, куди Макс показував пальцем.

І побачив у трьох дюймах від свого черевика змію.

Усю її шкіру вкривали коричневі й чорні плямки — не відрізнити від тутешньої землі. Голова її була завбільшки з кулак. На якусь мить усі затамували дух. Джунглі чекали… А тоді в нічній тиші пролунав іще один пронизливий крик Макса. І четверо дітей розвернулися й кинулися тікати.

Вони мчали, не розбираючи дороги й наштовхуючись ліктями на дерева. З-під ніг летіли, потрапляючи в очі іншим, грудочки розмоклої землі. Фред біг, простягнувши руки перед собою, швидше, ніж будь-коли до того, — ніби його тіло належало комусь іншому. Аж тут він перечепився об якийсь корінь, перекинувся через голову та набрав повен рот землі. Відпльовуючись, підвівся й побіг далі… Дощ сліпив хлопчика — він бачив лише якісь тіні, що миготіли поряд у темряві.

За його спиною хтось закричав.

— Максе, ну, перестань! — почувся голос Лайли.

Фред, ковзаючись у грязюці, озирнувся.

— Він далі не побіжить! — Дівчинка схилилася над братиком. — А я не можу його нести!

Малий лежав горілиць і плакав, трусячись усім тілом під могутніми струменями дощу.

— Ану, вставай! — Фред перекинув його через плече.

Макс виявився набагато важчим, ніж він очікував. Та ще й заверещав, коли його піднімали. Та Фред, схопивши малого під обидва коліна й перекинувши через плече, побіг далі. Усе його тіло аж стогнало від болю. Просто за спиною почулося тупання — це побігла й Лайла.

Біль у боці був майже нестерпним, коли Фред раптом вирвався з заростів на відкрите місце. Він зупинився, і Макс, ударившись головою об його хребет, знову заверещав. А потім від злості спробував укусити Фреда за лопатку.

— Будь ласка, припини, — мовив він.

Але увага його була зосереджена аж ніяк не на малому хлопчикові, який лежав у нього на плечі. Ошелешений, він не зводив погляду з того, що побачив попереду.

Діти стояли на краю галявини, яку обступили широким колом дерева. Зелений килим із трави й моху осявали промені круглого місяця. А зірок було стільки, що від їхніх срібних промінчиків розсіялася нічна темрява. Фред, опустивши Макса на землю, стояв, нахилившись та поклавши руки на стегна, і віддихувався.

— А змія за нами гналася? — запитав Макс.

— Ні, — видихнула Кон.

— А звідки ти знаєш? — зарюмсав хлопчик.

— Змії не бігають, Максі. — Упавши на коліна, Лайла схопилася за бік. — Ми обоє це знаємо. Просто я…

— Перелякалася, — з гірким жалем вимовила Кон. — Саме так. А тепер — бачите? Ніяких змій. Ми вчинили по-дурному. І ще більше заблукали в джунглях.

На галявині було заглиблення, куди натекло чимало води. Фред пошкандибав до калюжі, відчуваючи, як болять м’язи. Вода смерділа гнилим, але горлянка пересохла від спраги. Тож хлопчик таки трохи ковтнув.

— Не годиться, — одразу виплюнув він воду. — Наче п’ятку мертвяка до рота взяв.

— А я пити хочу! — сказав Макс.

Фред роззирнувся навколо, сподіваючись знайти воду, поки малий знову не заплакав.

— Викрути своє волосся — і буде тобі вода, — узявшись за свою темну гривку й видушивши на язик кілька крапель, мовив Фред. — Це ліпше, ніж нічого.

Макс на якусь мить узяв до рота пасмо волосся, а тоді міцно заплющив очі й проказав:

— Мені страшно.

Це прозвучало без рюмсання — просто й спокійно. Фред подумав, що ліпше б малий заплакав.

— Я знаю, — почувся у відповідь тихий голос Лайли. — Нам усім страшно, Максі.

Дівчинка підійшла до братика й пригорнула його до серця. Кощаві пальчики хлоп’яти обхопили сестрин зап’ясток, де якраз був опік. Та Лайла не висмикнула руки. І стала нашіптувати на вухо Максові португальською щось ніжне, схоже на пісню. На колискову… Обидва вони злегка тремтіли.

— Уранці буде не так погано, — із зусиллям глитнувши, сказав Фред.

— Не так погано? — в’їдливо вимовила Кон. — Та невже?

— Гірше точно не буде, — відповів хлопчик. — Коли настане день, ми зможемо відшукати дорогу додому.

Кон дуже пильно глянула йому в очі. Це був виклик, і Фред відповів дівчинці таким само пильним поглядом. Усе її обличчя складалося з геометричних фігур: трикутне підборіддя, різко окреслені вилиці, дві колючі крапки-очі.

— А зараз нам що робити? — спитала вона.

— Наші мама з татом кажуть… — озвалась Лайла.

Її лице аж зморщилося від згадки про батьків, але вона, із зусиллям глитнувши, повела далі:

— Вони завжди кажуть: перш ніж думати — поспи. Мовляв, коли ти втомлений — тільки на дурниці й здатен. А вони — науковці. Тож нам поспати треба.

— То й добре, — відповів Фред, відчуваючи, як болить усе тіло. — Чудово. Давайте поспимо.

І хлопчик ліг на бік — просто на вологу траву. Одяг його просякнув водою до рубчика, але повітря було тепле. Він заплющив очі й подумав, що, можливо, прокинеться у знайомій шкільній спальні, де хроплять на сусідніх ліжках Джонс та Скрейз… Аж раптом йому на щоку заповзла мураха.

— А якщо ми заснемо, та так і помремо від струсу мозку? — мовила Кон.

— Гадаю, якби ми зазнали струс мозку, то відчували б запаморочення, — відповіла друга дівчинка.

Фред, який уже майже заснув, спробував визначити, чи паморочиться у нього в голові. І відчув, що земля наче вислизає з-під нього.

— Якщо всі ми помремо цієї ночі — це через вас обох, — сказала Кон.

Саме на цій оптимістичній ноті Фред припинив думати й відчув, що занурюється глибше й глибше, усе далі й далі від насиченого парою повітря джунглів — просто в обійми сну.

Лігвище

«Страшенно жарко… Я ще живий…»

Це були перші думки Фреда, коли він розплющив очі та зрозумів, що лежить горілиць просто під пекучим бразильським сонцем. Хлопчик за звичкою поглянув на свій наручний годинник. Але скельце було розбите, а хвилинна стрілка відвалилася.

Двоє дівчаток спали поряд. Обидві вони були вкриті засохлою кров’ю та струпами, але дихали рівно й спокійно. Кон спала, запхавши до рота великий палець.

Над ними кружляли, наче в танку, незліченні блискучі бабки — сині й червоні. Фред подумав, що вони, можливо, злетілися на кров.

Але ж малого хлопченяти ніде не було. Макс кудись подівся…

— Максе! — прошепотів Фред, схопившись на рівні ноги.

Але у відповідь лишень стрекотали крилами барвисті бабки.

— Максе? — уже голосніше покликав хлопчик, відчуваючи, як гупає серце.

Лайла перевернулася уві сні.

Фред підбіг до дерев, що оточували галявину. Ані сліду хлоп’яти…

— Максе! — гарикнув він, шалено крутячи головою.

— Що? — Макс підвів на нього погляд.

Хлопчик лежав на животі за якимись рослинами, схожими на папороть, біля самісінької смердючої калюжі. І бовтав пальчиками у брудній воді.

— Максе! — Фред підбіг до нього, здригнувшись від різкого болю в ребрі. — Ти ж не пив цієї води?

Хлопчик утупився поглядом у Фреда. А тоді — міцно-міцно заплющив очі й заверещав так, що аж затрусилися його ніжні щоки. На іншому краю галявини прокинулася Лайла й теж закричала.

— Не дуже чемно з твого боку, — сказав Фред.

Але одразу ж подумав, що його вигляд — він же весь у крові й попелі, та ще й шматок брови відірваний — і справді міг злякати малого.

А той верещав і верещав, ледве встигаючи дихати.

— Максе! — схопилась на рівні ноги Лайла. — Що тут коїться?

«Цукерки!» — подумав Фред.

Він-бо знав, що людині, яка переживає потрясіння, треба дати щось солодке.

— Хочеш цукерочку? — Він витрусив із кишені кілька м’ятних цукерок. — Тільки не плач!

Його рука стала мокрою: кишеня була повна крові, що наполовину засохла. Поріз на стегні… Цукерки всю ніч пролежали у крові. Та Фред, хоч і скривився, узяв одну до рота. Смак був, звісно ж, не вельми, та від цукру в жилах швидше побігла кров.

— Хочеш, і тобі дам одну? — Поплювавши на поділ сорочки, Фред начисто витер цукерку. — М’ятна…

— Ні! Ненавиджу м’ятні!

— Це єдине, що я маю їстівного.

— Ну, тоді давай, — вимовив Макс тоном аристократа, якому селянин запропонував скоринку хліба.

— На. — Фред поклав цукерку в липку руку хлоп’яти. — Їж повільно, якщо зможеш.

Макс засмоктав цукерку, голосно прицмокуючи. З його носа потекли шмарклі — по губах, а потім і по підборіддю.

— Максе! — покликала сестра. — Іди сюди!

— Ходімо, — сказав Фред.

Брови малого насупилися від зосередженості на м’ятній цукерці. Такий малий, беззахисний… У Фреда стислося серце, та він лише вимовив:

— Мабуть, ліпше буде, якщо ти висякаєшся.

— Я такого не роблю, — відповів Макс, який ішов, накульгуючи — як і Фред, — до Лайли.

— А треба.

— Не треба!

Макс злизнув шмарклі з верхньої губи та змішав їх із цукеркою в роті.

Фред подумав, що з п’ятирічними дітьми важко сперечатися. На Максовій щоці була брудна пляма, що разом із загнутими в кутиках бровами надавала його обличчю шкодливого виразу.

Фред занурив палець за комір Максової сорочки, щоб витрусити колючки та якусь гидоту — певно, кролячий послід. Земля була вкрита мохом, де-не-де травою чи рослинами-стелюхами. Одне з дерев цвіло яскраво-червоним, але нині квіти вже обсипались та утворили на землі килим із пелюсток.

Кон та Лайла, сидячи на цих пелюстках під яскраво-білим сонцем, сперечалися.

— Ти! Як там тебе… Фреде! — покликала Кон. — Іди сюди й скажи їй, що вона верзе цілковиту маячню.

— Це вона так думає, — мовила, почервонівши, Лайла.

— Це ж ясно як день: ми повинні повернутися до літака й чекати там, — сказала Кон. — Так нас зможуть урятувати — літак же легко побачити з висоти.

— Буде розумніше, якщо ми тут залишимося. — Лайла, обійнявши коліна, поклала на них підборіддя. — Шукатимемо літак — заблукаємо, і квит. Та його ніхто й не побачить. Ніхто ж не знає, де він розбився, — це треба всі джунглі обшукати. Ми тут самі-самісінькі…

Дівчинка не зводила погляду — суворого й спокійного — з квітки, схожої на кульбабу.

— Треба нам самим дорогу до Манауса шукати, — додала вона.

Фред пильно роздивився Лайлу. Вузьке обличчя, на щоці — подряпина. Темне волосся заплетене у дві коси, одну з яких обпалило полум’я. Яскраво-червона спідниця й багряна блузка-топ — усі в сіро-зелених плямах. Років їй, мабуть, стільки ж, скільки йому… Лайла сиділа, спрямувавши сердитий погляд на Кон.

— Маячня, — відповіла їй з таким самим поглядом Кон. — Нам треба залишатись біля літака, поки допомога не прийде. Мої родичі вже відправили на пошуки дюжину літаків. А може, цілих сто.

— Але ж там, де впав літак, усе вогнем випалило, — заперечила темноволоса дівчинка. — Від половини дерев тільки вугілля й лишилося. А значить, там не буде й тварин…

— Нам не потрібні чотириногі друзі! — сказала Кон. — Це тобі не казочка!

— …яких ми могли б їсти, — договорила фразу Лайла. — І ще там…

— Що? — знову встряла білява дівчинка.

— Пілот.

— Він же мертвий, — з непідробним здивуванням вимовила Кон, — тож нічим нам не зарадить.

Лайла відповіла дуже тихо, але Фред не очікував від неї такого владного тону:

— Ми повинні влаштуватися тут.

— Ні! — сказала Кон. — У цьому ніякої логіки нема.

— Фреде, — поглянула на нього Лайла, — твій голос буде вирішальним.

— Ні, не буде! Це нечесно — коли один вирішує за всіх! — Кон обвела злим поглядом Фреда — з ніг до голови. — Хіба що він за мене проголосує.

Фред іще раз оглянув простору галявину. Повітря тут було свіже, а небо — таке синє, якого в Англії ніколи не буває. Хлопчик уже збирався відповісти, коли раптом угледів на протилежному краю галявини — там, де починалася лісова гущавина, — чотири повалених дерева, верхівки яких лежали одна біля одної. Кінчики волосків на Фредовій потилиці аж заворушилися.

— Ви не помітили нічого дивного на цій галявині? — мовив він.

— Це не відповідь на запитання! — сказала Кон.

— А що таке? — озвалась Лайла.

— Бачиш он ті дерева? — Фред показав на них пальцем.

— А що в них такого? Упали, та й годі, — мовила Кон. — Для дерев це звична річ.

— А от мені не здається, що вони самі впали.

Хлопчик побіг через усю галявину до чотирьох дерев. Відчуття, що тут щось не так, ставало дедалі сильнішим. Цікавість витіснила страх…

Найбільше з цих дерев було величезним — завтовшки й заввишки як колона Нельсона на Трафальґарській площі. На ньому лежали верхівки трьох тонших дерев. Усі вони виросли в кількох футах одне від одного, утворивши неправильний квадрат. Гілки їхні, обплетені темно-зеленими повзучими рослинами, ще й спліталися між собою.

— Не йди туди, Фреде! — покликала Кон. — Там же гущавина!

— Тут якась дивина… — Хлопчик провів долонею по стовбуру одного з тонших дерев.

Біля самого кореня був клубок схожих на папороть рослин та кілька грибів. Фред відхилив сплетені рослини й відчув, як шлунок наче кудись провалюється.

Три тонші дерева не мали коренів. Це були колоди в п’ятнадцять футів заввишки, які хтось акуратно поклав верхівками на центральне дерево. Фред побачив, що колоди ці були зрубані сокирою чи зрізані тесаком. А папороть, що виросла — чи, як подумав хлопчик, хтось її посадив — біля їхніх основ, маскувала ці зрізи.

— Лігвище… — видихнув Фред.

— Що-що? — перепитала Кон.

Хлопчик розсунув лози, що обплітали кожну колоду, і проказав:

— Наче намет… Чиєсь лігвище.

Він нагнувся, готовий відкинути завісу з листя.

— Ні! Не заходь туди! — заверещала Кон. — Не думай, що мені страшно. Але не заходь, будь ласка. Це нерозумно — так ризикувати.

— Що-що? — витріщився на неї Фред.

Він ще ніколи в житті не замислювався над тим, чи буває ризик розумним. Такі слова міг сказати хіба що директор його школи.

— Там може бути що завгодно! — вела далі Кон. — Ягуари, змії, щури…

— Але ж я мушу зазирнути, — відповів приголомшений Фред.

— Вона, либонь, каже правду, — озвалася Лайла. — Бережися змій.

— Я зазирну! — урочисто проголосив, звівшись на ноги, Макс.

— Навіть не думай! — схопила його за зап’ясток Лайла. — Стій тут.

Фред розсунув лози, що звисали між колодами.

— Ой!

Він здригнувся: в один з порізів потрапили малесенькі, але дуже гострі колючки. Відсунувши ще один жмуток лоз, хлопчик закляк. Серце його, яке після аварії досі стукотіло з подвійною швидкістю, загупало з потрійною.

Дерева утворювали намет — такий заввишки, щоб доросла людина могла пролізти на колінах. А Макс чи хтось його зросту міг би тут стояти. Повітря сильно пахло зеленню. Один куток був обплетений павутинням, під яким лежала купа бананового листя — заввишки в дюжину листків — у формі матраца. Він був майже повністю згризений мурахами.

Подивившись угору, Фред витріщив очі й гукнув:

— Ідіть сюди! Гляньте…

Простір між чотирма стовбурами дерев колись був покритий дахом зі сплетеного пальмового листя. Підвівши руку, Фред торкнувся залишків даху: листя було все в дірках і наполовину згнило, тож у намет зверху проникало світло. Та все одно було видно, як хитромудро його сплели.

Хлопчик поповз на колінах далі — повільно, щоб не проґавити змій, що могли ховатися в наповненому зеленим світлом наметі. Багнюка хлюпала в нього під руками. В дальньому кутку стояла пляшка з гарбуза, укрита пліснявою. Фред обережно торкнувся її: м’яка від гнилизни. Перекинувши пляшку горлечком донизу, він зморщив носа від огидного запаху. На землю висипалася купа кремінців: одні — у формі наконечників для стріл, інші — квадратні, широкі, завбільшки з кулак.

— Дівчата! — Позадкувавши на колінах до виходу, Фред вистромив голову із зеленої завіси. — Ідіть сюди, мерщій! Ви тільки погляньте: тут хтось був!

— Ти з глузду з’їхав! — вереснула Кон. — Якщо хтось тут був — він не зрадіє, коли побачить, що ми тут копирсалися. З мене годі…

Розвернувшись, вона закрокувала до лісової гущавини.

— Стій, Кон! Ми повинні разом триматися! — гукнув Фред.

Розлючений, він вибрався з лігвища й помчав за дівчинкою.

— Чиє це лігвище? — обернулася до нього Кон. — Ти не знаєш, правда ж?

В її очах блищали сльози, і це приголомшило Фреда.

— Звісно ж, не знаю. Але я подумав, що…

— А що, як вони повернуться? Я про таке читала у… — Кон затнулася, намагаючись згадати. — У «Золотоволосці». Я знаю, як там усе закінчується. Не хочу, щоб мене з’їли!

— Я точно знаю, що це лігвище не ведмеді збудували, — відповів Фред.

— А якщо канібали?!

— Про канібалів зазвичай небилиці розказують, та й по всьому, — озвалася Лайла.

— І хто це тобі сказав?

— Та всі це знають! Учені так кажуть. І наші мама з татом теж.

— І звідки ж вони знають?

— Мама виросла у джунглях — біля річки Солімойнс. Вона ботанік. Учений.

— Товчений! — устряв Макс.

У Кон від злості аж засмикалися м’язи на обличчі.

— Неймовірний дотеп! — Вона зиркнула в бік малого хлопчика.

Лайла обійняла Макса однією рукою — мовляв, не зважай, я поряд — і повела далі, наче ніхто й не встрявав у її розповідь:

— А наш тато — англієць. Він вивчає лікарські рослини джунглів. А наша бабуся працювала асистенткою вченого. Ми збиралися до Англії — навідати її. З Манауса мали пливти на кораблі… Бабуся Макса ще не бачила. І тому хоче, щоб ми в неї побували, поки вона жива.

— Може, це й на краще, що сталася ця аварія, — пирхнула Кон.

— Хай би хто тут жив, — не звернула на це уваги Лайла, — якщо вони повернуться — може, допоможуть нам дістатися Манауса.

— Або з’їдять нас на обід. — Кон перевела сердитий і водночас розгублений погляд з Лайли на Фреда.

— Ти просто зайди — сама все побачиш, — відповів Фред. — Тут уже тисячу років ніхто не був.

Кон розвернулася — неохоче й дуже повільно. І, пригнувшись, зайшла до намету. А за нею — Лайла з Максом.

Фред потягнув з даху пріле пальмове листя й сказав:

— Треба замінити його новим. І зробити матраци зі свіжого бананового листя. Тоді тут менше тхнутиме брудними шкарпетками.

Він узявся збирати в оберемки листя, наполовину зогнилого, і викидати з намету. Земля тут була м’яка, сірувато-коричнева. Пахла вона тисячами теплих днів, що йшли та йшли один за одним.

Лайла ж принесла до намету оберемок свіжих листків — кожен завбільшки з напірник. І заходилася робити з них підстилки для спання.

— Треба щільніше завісити вхід лозами — для маскування, — мовив Фред.

— Хто це помер і зробив тебе королем? — озвалася Кон, яка стояла, зігнувшись, із схрещеними на грудях руками.

— Ніхто! — обернувся до неї здивований Фред. — Але, якщо ми збираємося тут спати, не завадить зробити хороший дах, щоб вода не протікала.

— Не буду я тут спати! Сюди хтось може повернутися будь-якої миті.

— Та ніхто ж не повернеться. Ти кремінці бачила?

— Бачила, то й що?

— Вони всі мохом поросли.

— Ну поросли. То й що? Чому ти такий упевнений, що ніхто сюди не прийде?

— Бо, якщо кремінці поросли мохом, їх уже дуже давно ніхто не чіпав, — озвалася Лайла. — Це покинуте лігвище.

— Але чому вас так тягне ризикувати? — запитала Кон. — Ану ж, вони повернуться й побачать, що ми сюди вдерлися?

— Ану ж, вони ніколи не повернуться, бо назавжди покинули це лігвище? — вимовила тихим, але досить рішучим голосом Лайла. — Якщо тут хтось збудував намет — значить, подумав, що це чудове місце для відпочинку. Тож тут безпечно.

— Але ти не можеш знати напевне.

— А що ми взагалі можемо знати напевне?! — озвався Фред. — Лайла має рацію. Ми підемо, тільки-но з’ясуємо, як вибратися з цих джунглів. Але поки що буде розумніше залишитися тут — де жили колись люди.

— Люди, які можуть ЗЖЕРТИ НАС! — не вгавала Кон.

— Я теж хочу тут, — сказав Макс. — Це ж справжній намет із дерев! А якщо спробуєш мене звідси вигнати — я тебе обпісяю.

— Оце вже ні! — Кон, позадкувавши, стукнулася головою об дерево.

— Він це справді може, — запевнила її Лайла.

Після цього всі більш-менш заспокоїлися — принаймні на якийсь час.

Річка

Листя, що годилося б для даху — широке й міцне, — знайшлося не одразу. Фред нарвав жмуток з одного дерева, та воно виявилось надто ламким. Друга спроба закінчилася тим, що у хлопчика почервоніли й засвербіли руки. А от на третьому дереві росло м’ясисте листя завдовжки з Фредову руку від пальців до плеча. Вони з Лайлою порвали ці листки на смужки й сплели з них чималі квадрати, якими й застелили голі гілки намету. Кон же сиділа в цей час на траві просто неба, колупаючись у землі гілочкою.

Фред заповз у лігвище й подивився вгору. Тепер сюди вже не проникало крізь сотні дірочок сонце. Лігвище було наповнене темно-зеленим світлом — наче глибоко під водою, де сховані скарби. Хлопчик раптом відчув, як усередині все аж кричить від радощів — це була перемога.

— Усе чудово! — повідомив він. — Дірок майже ніде не лишилося.

Почувши у відповідь радісний вигук Лайли, Фред позадкував, виповз із лігвища й надто рвучко підвівся. Голова раптом закрутилася, перед очима спалахнули кольорові плями. Легені наче зав’язалися у вузол…

— З тобою все гаразд? — почувся голос Лайли.

— Так, — відрубав Фред.

Узагалі-то йому не хотілося бути таким грубим, але він зненавидів це запитання, коли захворів на запалення легенів.

— Дякую, — додав хлопчик, силкуючись усміхнутися.

Його відправили до Бразилії, щоб він остаточно видужав. Жити йому довелося з двоюрідним братом, який не уявляв іншої можливості добре провести час, крім як грати в темній вітальні у бридж. Фред не очікував такого, але його батько сказав, що здоровий глузд не підказує йому жодного іншого варіанту.

«Я не можу сидіти вдома й доглядати тебе, — такі були батькові слова. — Я на фірмі потрібен».

«Я й сам себе догляну», — прохрипів тоді Фред.

«Не доглянеш», — відрубав батько.

Скільки хлопчик себе пам’ятав, з кожним роком батько дедалі більше часу проводив на роботі. А маминого обличчя Фред не міг згадати — хіба що уві сні.

Він ніколи не бачив, щоб на батькові був не костюм, а щось інше. З часом ці костюми наче приросли до батькової шкіри. Навіть голос звучав так, ніби на нього пов’язали краватку.

«Ти говориш так, ніби я немовля безпомічне», — сказав тоді Фред.

«Не кажи дурниць, — відповів батько. — Годі вже. Ти ж розсудливий хлопець».

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.