2021

ISBN 978-966-982-596-4 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Історія та політика»

Дизайнер обкладинки Віталій Котенджи

Електронна версія створена за виданням:

Корсунський С.

К69 Зовнішня політика в епоху трансформацій / Сергій Корсунський. — Х. : Віват, 2020. — 256 с. — (Серія «Історія та політика», ISBN 978-966-942-843-1).

ISBN 978-966-982-210-9

Світ вступив у період глобальних трансформацій, основні риси якого – це криза лідерства, націоналізм і популізм, взаємна недовіра, небачена нерівність у розподілі суспільних благ і примат сили над правом. Україна стала ареною зіткнень інтересів глобальних світових гравців. Проте у часи радикальних змін для нашої країни відкриваються можливості подолати шлях від трагічного минулого до омріяного майбутнього. Як це можна зробити, що потрібно усвідомити для досягнення цієї мети?

УДК 94(477)

© Корсунський С. В., 2020

© ТОВ «Видавництво “Віват”», 2020

— Мій любий друже, хто вам дозволить?

— Це не має значення. Важливо, хто мене зупинить.

Айн Ренд. Джерело[1]

1 Ренд Айн. Джерело; пер. з англ. Олени Замойської. — К.: Наш Формат, 2016. — 752 с.

Від автора

Дивно переконувати людину, яка себе поважає, що її думка важлива. Те саме справедливо й для держав. Існує чимало прикладів, коли не найбільші й не найбагатші країни добивалися поваги значною мірою тому, що мали власну думку, стратегії, цілі й рухалися до них, попри, здавалося б, нездоланні перешкоди. Вони теж дослухалися до чужих порад, але діяли так, як було потрібно насамперед їм. На жаль, ще з часів Київської Русі у нас інші традиції — сподіватися на варягів. Негативний досвід нам не завада, адже в нашому суспільстві переважає думка, що іноземні експерти розумніші за власних, чужоземна освіта краща за вітчизняну, програми МВФ — панацея від економічних хвороб, високі зарплати держчиновників здатні зарадити корупції, а бізнесмени, які подалися в управлінці, хабарів не беруть. М’яко кажучи, жодна з цих тез не є правдивою, і давно вже час їх полишити. Якщо ми не навчимося поважати самих себе, цього не робитиме ніхто. Якщо ми самостійно не мислитимемо й не розумітимемо, що наша думка важлива, єдине, що можна гарантувати, — це місце на узбіччі історії.

Якось у розмові з представниками КНР український чиновник ужив фразу «Ми — маленька країна», на що китайський гість заперечив: «Це зовсім не так. Ви — велика й важлива країна». І хоча визначення «маленька» щодо України було використано при порівнянні з Китаєм (будь-яка країна, крім Індії, маленька порівняно з КНР), думка китайця примусила замислитися. Адже якщо добре подумати, то він має рацію, ми — не маленька країна, з грандіозною історією й достатніми ресурсами, з досвідом виживання у складних історичних умовах. І наш приклад, і наша думка — важливі. Водночас важливо розуміти, що в ХХІ столітті час плине інакше, ніж п’ятсот чи навіть сто років тому. Світ стрімко змінюється, і все, що у ньому відбувається, потребує оперативного осмислення й рішучих дій. Майбутнє треба конструювати ще зі вчора, і для того, щоб воно здійснилося, спочатку треба його помислити.

Ця книжка — не наукова монографія і, тим більше, не підручник, хоча колись я обіцяв колегам написати щось подібне до «практики міжнародних відносин» на додачу до підручників з «теорії». Вона розрахована на широке коло читачів, що цікавляться зовнішньою політикою, і я буду щиро радий, якщо вони знайдуть у ній те, що допоможе збагнути, у якому оточенні Україна будує своє майбутнє і на що треба зважати, щоб це майбутнє було світлим. Як сказав один мій друг-бізнесмен, я не знаю жодного успішного песиміста. Чудові слова! От тільки річ у тім, що для оптимізму потрібні підстави, а вони — у знанні предмета, у вмінні аналізувати, мислити й творити. Епідемія СOVID-19 іще раз довела, що багаті теж плачуть, і, коли йдеться про спільні для всього людства новітні виклики, подолати їх можливо лише разом[2].

Ми живемо в епоху трансформацій. Для одних вони правлять за виправдання власних невдач, для інших — за вікно можливостей. Мені до вподоби друге. Хто не хоче — щукає причини, а хто хоче — шляхи.

2 Josep Borell. Four Priorities for a Global Pandemic Strategy. Project Syndicate. 30 March, 2020.

Розділ 1. Погляд на світ із центру Східної Європи

Глобус України

Спроба дивитися на світові події крізь призму нашої, української точки зору пов’язана з певним ризиком. «Ну хто ми такі?» — скажуть одні. «Україна — центр Всесвіту», — скажуть інші. Як показує практика, домовитися їм буде нелегко. Мабуть, не випадково, коли йдеться про зовнішньополітичне бачення України, на думку спадає аналогія з космологією. Адже те, що ми бачимо, залежить від місця, з якого ми дивимося. Наприклад, спостерігаючи за космосом, ми дивимося на Всесвіт з внутрішнього краю якоїсь бульбашки в рукаві Оріону десь на околицях галактики Чумацький Шлях. З одного боку, не найстатусніша, як сказали б у нас, прописка. З другого — ближче до центру галактики наша планета могла би просто згоріти, а далі від нього — замерзнути. Поки нових планет з будь-якими формами життя не виявлено, заведено вважати, що нам усе-таки пощастило — співвідношення «ціни» і «якості» виявилося оптимальним. Саме завдяки чому ми й існуємо.

Так само й Україні — з географією пощастило практично в усьому. Помірний клімат, наявність досить широкого спектру природних ресурсів, води й родючих земель, навіть вихід до моря є — здавалося б, усе це гарантує цілком безбідне існування. Єдине, у чому нам не поталанило, — це з сусідом. Мати під боком державу, діапазон мріянь якої жорстко обмежений ідеями імперії, примату держави над людиною, показушної релігійності й тотальної зневаги до кожного, хто не може дати здачі, — серйозний виклик. Лише тридцять років тому після сторіч стагнації на задвірках імперії Україні вдалося вирватися на волю, але наслідки «братерських обіймів» і досі не подолано. Ми все ще шукаємо власну ідентичність, сперечаємося про мову, історичні факти, намагаємося відповісти на запитання: а що таке, власне, бути українцем? Час уже закінчити боротися за минуле. Украй важко розвиватися державі, яка ніяк не визначиться із сенсом власного існування.

У книжці Льюїса Керрола «Аліса в Країні Див» є блискучий діалог Аліси й Чеширського Кота.

— Скажіть, будь ласка, куди мені звідти йти? — спитала Аліса.

— А куди ти хочеш потрапити? — відказав Кіт.

— Власне, мені однаково, — сказала Аліса.

— Тоді й однаково, куди йти, — зауважив Кіт.

— …аби лиш кудись дійти, — докінчила Аліса.

— О, кудись ти дійдеш, — сказав Кіт. — Треба тільки достатньо довго йти^3.

Якби у нас був час, ми могли б дозволити собі досить довго йти, аби, як радив Кіт, урешті кудись дійти. Але у нас його, мабуть, уже немає. Світ пройшов лінійний етап розвитку, сьогодні він — на старті експоненти. На порозі — штучний інтелект, здатний конкурувати з людським мозком, економіка даних, зміна парадигми розвитку у зв’язку зі змінами клімату, зміщення «центру Всесвіту» з Європи в Азію й останній етап поділу світових ресурсів. Ні в чому з цього ми участі не беремо. В українському суспільстві досі не припиняються дискусії про те, де місце України у світі та яким шляхом нам треба йти, щоб туди потрапити. Членство в ЄС і НАТО, так наполегливо деклароване як зовнішньополітичний пріоритет, не має і не може бути самоціллю, тільки інструментом. Процвітання, стабільність і безпека — приблизно так можна було б сформулювати цілі, спроможні об’єднати усіх. Але для їхнього досягнення важливо розуміти, який вигляд має навколишня дійсність, ну, хоча б у масштабі Землі. Бо світ не україноцентричний. Глобус України — анекдот, а не реальність. Є інші полюси й осі, навколо яких обертаються інтереси ключових гравців. Основний принцип міжнародних відносин полягає у тому, що держави діють виключно у своїх національних інтересах. Тож там, де починаються наші інтереси, цілком можуть з’явитися ще чиїсь. Необхідно навчитися формулювати й відстоювати власні цілі й пріоритети, враховуючи при цьому весь комплекс взаємодій, часто взаємовиключних і суперечливих, для того щоб визначити оптимальний шлях до успіху. В зовнішньому середовищі вирують чинники непереборної сили, але є чимало й цілком керованих факторів. Важливо тільки відрізняти одне від іншого й уміти користуватися різноманітними обставинами у власних інтересах.

Погляд з України — держави, розташованої на кордоні Східної Європи (насправді — у її центрі), що має лише обмежені можливості виходу на основні торговельні шляхи, чий ВВП коливається на позначці особистого статку Джеффрі Безоса — власника «Амазон», а частка у світовій економіці становить 0,28 %, — здається малозначним. Але це не так. Історія має багато прикладів, коли й невеликі гравці змушували себе поважати. А у нас територія — більша за Францію і населення — досі близько 40 млн співвітчизників. Дійсно, у 2019 році за даними авторитетного дослідження GfK Purchaseing Power Europe, Україна посіла останнє місце за купівельною спроможністю серед 42 країн Європи (якщо середній дохід у Європі після сплати податків на одну особу становить 14 739 євро, то в Україні — 1830, що у вісім разів менше; на першому місці Ліхтенштейн з 67 550 євро на особу). Водночас у більшості світовіх рейтингів, а їх нараховується понад два десятки, Україна міцно посідає місце у середині (окрім індексів багатства і сприйняття корупції, де ми в «лідерах»). Ми — все ще офіційно бідні, але ми — не маленькі, нам просто треба навчитися бачити й чітко усвідомлювати реальність, щоб ухвалювати правильні рішення. Тож візьмімо телескоп і погляньмо в зоряне небо.

Три етапи й три складові частини трансформації сучасного світоустрою

Перше, що впадає у вічі, — це дійсно глобальні зміни всієї системи міжнародних відносин, що стали очевидними протягом останніх п’яти-шести років. Повоєнний устрій світу переживає в наші дні справді драматичну трансформацію — третю, якщо закінчення Холодної війни вважати першою. Вочевидь, слід погодитися з тими, хто стверджує, що великою мірою переможцем у Другій світовій війні стали США. Поки Сталін був заклопотаний формуванням поясу комуністичних режимів у Центральній Європі, дрібними крадіжками у вигляді експропріації Кеніґсберґа і частини Курильських островів, США створювали глобальну інфраструктуру впливу — ООН, МВФ, Світовий банк, ГАТТ-СОТ, НАТО і, з часом, сприяли об’єднанню Західної Європи у ЄС. Сьогодні, коли більшість європейських сателітів СРСР не лише позбавилися спадщини комунізму, а й стали членами ЄС і НАТО, стратегічний прорахунок «найкращого друга фізкультурників» став особливо очевидним. Світом править долар, а не балістичні ракети. У Росії це породило те явище, яке в Україні називають коротко й смачно — побєдобєсіє. Саме Росія, до того ж одна-однісінька, без підтримки і допомоги перемогла нацизм — така нині офіційна версія історії «за Путіним». Більше досягнень показати світові не виходить.

Але повернімося до трансформацій. У повоєнний період двом світовим полюсам — США і СРСР — вдалося уникнути прямої конфронтації, але зрештою в нерівній битві двох культур, ідеологій і соціально-економічних моделей переміг Захід. Втягнувшись у гонку озброєнь, СРСР так і не зміг з неї вийти. Демонізація «загрузлого в споживанні» ЄС і «войовничого блоку НАТО» не допомогла — колишні «братерські» республіки віддали перевагу хай і вразливій, але незалежності, а не новому союзному договору (насправді — російському поневоленню). На Заході на деякий час повірили, що саме вони відтепер є творцями майбутнього. Росія, на їхню думку, була здатна стати демократичним і відповідальним партнером, автократи в Центральній Азії особливого клопоту не завдадуть, треба лише потурбуватися про ядерне роззброєння України й Білорусі (власне, багато хто в Білорусі й досі вважає, що це саме їхня країна перша відмовилася від ядерної зброї і, понад те, має стосунок до Будапештського меморандуму). Але все сталося не зовсім так, як про це мріяли провідні американські ідеологи. Цілковитої й остаточної перемоги лібералізму в 1990-х не сталося. Ба більше, насправді неподільний тріумф ліберального світогляду тривав не так уже й довго і завершився менше ніж через 10 років після розпаду СРСР. Прихід до влади Путіна, який, утім, спочатку ще говорив про співпрацю і прогрес, став крахом надій умовного «Заходу» на демократичні трансформації у Росії. Ми ще повернемося до того, як прихід Путіна було обставлено в контексті російсько-американських відносин, проте другою переломною подією в сучасній історії, що відбулася на зміні тисячоліть, стало зовсім не його обрання. Цього разу трагічні події трапилися у США.

Погожого осіннього ранку 11 вересня 2001 року сталося те, чого не міг очікувати ніхто, — безпрецедентні за своїм масштабом, жорстокістю і кількістю жертв теракти у США. Важко уявити міру приниження, яку пережила наймогутніша країна світу, коли Нью-Йорк оповила хвиля куряви й жахливих зойків, коли рухнули вежі-близнюки на Мангеттені. Від Перл-Гарбора й до того трагічного дня, коли пасажирські літаки врізалися у вежі Всесвітнього торговельного центру в Нью-Йорку й у будівлю Пентагону в передмісті Вашинґтона, США вважали себе невразливими. Шок, розгубленість, гнів — усе це погані порадники в зовнішній політиці. Війна в Іраку, що стала прямим наслідком подій 11 вересня і не мала ніякого стосунку до покарання винних в організації актів терору, дестабілізувала й без того крихкий Близький Схід. Ситуація у Сирії, Лівії, Єгипті, загострення навколо Ірану й навіть різка зміна політики Росії щодо сусідів — усе це розпочалося з війни в Іраку. Путін розцінив дії США як сигнал до зміни міжнародних норм і правил застосування сили. Він переконався: досить сфабрикувати підстави — й можна діяти.

І ось тепер, від 2014 року, на наших очах відбувається третій і, очевидно, найграндіозніший етап трансформації сучасного світоустрою. Агресія проти України, анексія Криму й окупація частини Донецької і Луганської областей остаточно зруйнували архітектуру міжнародної безпеки. В її основі були і потоптаний Будапештський меморандум, і міжнародне право у вигляді сотень українсько-російських договорів, у кожному з яких підтверджувалася повага до територіальної цілісності й суверенітету України, і фактична відмова РФ від примату міжнародного права й виконання рішень міжнародних судів на своїй території. Зі знаменитої промови Путіна на Міжнародній конференції з безпеки в Мюнхені 2007 року, яку більшість західних учасників просто не удостоїли увагою, і до недавніх наполегливих вимог до ЄС, США й НАТО залучати Росію до будь-якого діалогу з питань безпеки наміри Москви стали сьогодні гранично зрозумілі. Нічим не підкріплена претензія на рівне з провідними економіками світу право вирішувати долі окремих держав і народів, вимога про невтручання у «зони впливу», категоричне неприйняття ліберальних цінностей, передусім — особистої свободи, свободи слова й зібрань. Відтепер будь-які помилки Заходу трактуються Москвою як індульгенція на повторення подібних помилок в інших частинах світу й зовсім в іншому історичному контексті. Досить згадати намагання виправдати анексію Криму політикою Заходу стосовно Косова.

Агресія проти Грузії стала спробним каменем нової політики Росії, а коли Захід майже не зреагував на окупацію частини грузинської території, почалася практична підготовка до анексії Криму. Недопущення можливого членства Грузії й України в НАТО, демонстрація сили державам колишнього СРСР, стримування процесів розширення ЄС — усе це складові третього етапу трансформації.

Цікаво, що безнадійно застаріла концепція «зон впливу», яку Росія так наполегливо нав’язує всім іншим центрам сили вже протягом десятиліття, у 2007—2008 роках проглядалася на ще одному напрямку — енергетичному, точніше, газовому. У рамках Форуму держав-виробників газу — консультативної структури з питань розвитку ринків газу, що не має статусу міжнародної організації, Росія докладала досить системних зусиль із закріплення ринків природного газу за виробниками за принципом «зон впливу» і взаємного невтручання. Тобто коли, наприклад, ринок Центральної і Східної Європи закріплено за Росією, то інші держави зобов’язуються не постачати туди свій газ, навіть якщо для цього існує технічна можливість. Зрозуміло, така політика не була й не могла бути підтримана, але сам факт появи подібної ідеї дуже показовий. Узяти все й поділити, як пропонував Шариков.

Проєкція змін повоєнного устрою світу в часі супроводжувалася і смисловою трансформацією соціально-економічних основ умовної «західної» моделі. Умовної — бо її не існує в єдиному і незмінному вигляді й до «Заходу» належать і Японія з Австралією На жаль, держави ЄС виявилися не в змозі реалізувати успішну, за деякими уявленнями, політику «плавильного тигля» і впоратися з потоком біженців з охоплених конфліктами держав Північної Африки й Близького Сходу. Та й міра толерантності до представників інших релігій, сексуальних меншин, трансґендерів і навіть прав жінок виявилася не такою вже однорідною. Важко повірити, але у більшості країн Перської затоки, які дуже тісно співпрацюють з умовним «Заходом», жінки здобули право голосувати тільки в XXI столітті, а, приміром, у Швейцарії — у 1971 році. У Туреччині, яка з 2005 року веде перемовини про членство в ЄС, лише відносно недавно скасували заборону жінкам-членкиням парламенту ходити у штанях і носити тюрбани в державних установах. Деякі держави ЄС категорично відкидають солідарний підхід до прийняття біженців з мусульманських держав саме на релігійній основі.

На кожному з етапів трансформації ліберального світового порядку його складові частини — демократія, цінності та інституції — зазнавали відчутних змін. Якщо наприкінці 1990-х здавалося, що переможну ходу демократії не спинити, то через чверть століття після закінчення Холодної війни ситуація більше не здається настільки переконливою. На досить категоричну думку президента Ради з міжнародних справ США Річарда Хааса^4, у наші дні світовий порядок перестав бути і ліберальним, і світовим, і порядком (тут Хаас із сарказмом перефразує Вольтера, який говорив, що за тисячу років з моменту заснування Священна Римська імперія перестала бути і «священною», і «римською», і «імперією»). Водночас неможливо не помітити, що демократії зазнають відчутних втрат з боку популізму, правого радикалізму і націоналізму, а цінності верховенства права, прав людини, мультикультуризму, поваги до суверенітету і територіальної цілісності інших держав — розмиваються й у випадку Росії — злочинно порушуються. Міжнародні інституції (зокрема РБ ООН, ОБСЄ, СОТ) дедалі більше втрачають авторитет у зв’язку з неспроможністю ефективно виконувати ті функції, які на них покладалися, а основи міжнародного права, особливо у галузі безпеки, фактично знівельовані агресією Росії проти України.

Не бачена в історії людства «експансія демократії» протягом двадцяти років, починаючи з середини 1970-х, призвела до того, що у 1993 році більшість країн світу з населенням понад мільйон осіб вважалися демократичними. Зростав рівень свободи, і дедалі більше країн переходили до категорії «вільних» за класифікацією Freedom House. Проте приблизно після 2006—2007 років кількість країн, де рівень свобод зазнавав втрат, почала перевищувати ті, у яких демократія розвивалася. Остаточно на шлях авторитаризму стала Росія, а згодом і Угорщина з Венесуелою та Філіппінами, не кажучи вже про драматичні події у цілій групі країн Близького Сходу та Північної Африки. У значній кількості розвинутих країн Європи почали зміцнюватись праві сили, з’явилися ознаки релігійної та расової ворожнечі, не останньою чергою пов’язані з хвилею нелегальної міграції з регіону Середземномор’я. У Сполучених Штатах дедалі частіше говорили про помилковість ідеї поширення демократії у країнах, які до цього не готові. Якщо за опитуванням Pew Research Center у 2001 році майже третина американців були згодні з тим, що просування демократії має бути серед головних зовнішньополітичних пріоритетів, то у 2013 році так ввжали вже 18 %, а у 2017 році — 17 % опитуваних. Звичайно, на погіршенні стану демократії позначились і світова фінансова криза 2008—2009 років, і зростання глобальної нерівності, і вихід на світову арену автократичного Китаю. Проте більшість фахівців все ж покладає відповідальність за розмивання досягнутих результатів на Вашинґтон. Самоусунення США від ролі глобального лідера стало очевидним ще в останні роки президентства Барака Обами. Після ж обрання Дональда Трампа відхід Вашинґтону у відносинах з іншими державами від рішучої підтримки ліберальних цінностей, переведення зовнішньої політики в режим прагматичної Realpolitik, відсутність координації спільної торговельно-економічної політики та політики безпеки з ключовими державами ліберального світу призвели до руйнування багатосторонніх домовленостей, таких як Транстихоокеанське партнерство та Північноамериканська угода про вільну торгівлю, припинення переговорів про вільну торгівлю з ЄС, фактичного ігнорування норм і принципів СОТ.

Сполучені Штати були і головним архітектором ліберального світу, і його головним бенефіціаром. Проте помилковість ідеї про можливість швидкого поширення «західних» цінностей і правил гри на інші країни і регіони, яка тривалий час буквально засліплювала американських та західноєвропейських політиків, призвела до появи ревізіоністської, агресивної Росії і небаченого зростання ролі Китаю. Це визнавав і такий авторитет неореалізму, як Джон Миршаймер^5. На його думку, цілі, які свого часу ставилися при формуванні ліберальних ідей та інституцій, значною мірою спиралися на ідеї глобалізації світової економіки та інвестиції у безпеку і розвиток за умови просування демократичних ціннностей спочатку в Європі, а згодом і в інших регіонах світу. Проте замість демократизації Росії світ отримав агресивну автократію, а зміцнення Китаю призвело до появи реальної альтернативи — ідеологічної, соціальної та економічної — «західній» моделі розвитку.

Епідемія короновірусу та відмінність у тому, як різні країни реагували на загрозу пандемії, зіграли на руку противникам глобалізації та ліберальних цінностей. Виявилося, що в умовах автократії обмежувальні заходи, а також протиепідемічні плани здійснюються значно ефективніше, ніж у демократичних суспільствах та в умовах децентралізації влади. Слід очікувати, що націоналістичні сили у Європі тепер використовуватимуть такі приклади, як відсутність скоординованої, солідарної реакції ЄС на пандемію, ефективність національних політик і заходів порівняно з наднаціональними, легкість, з якою країни ЄС одна з одною закривали кордони замість сприяти консолідації зусиль, на свою користь. Показово, що першим на прохання Італії про допомогу відгукнувся Китай, натомість Німеччина і Франція фактично цей заклик проігнорували. Стали очевидними недоліки використання довгих виробничих ланцюгів, політики розміщення критичних виробництв в інших країнах, організації систем охорони здоров’я не тільки у менш розвинутих країнах, а й у країнах-лідерах ЄС, де вони виявилися неадекватними викликам пандемії. Рішучість, з якою дружні одна до одної держави вводили обмеження на свободу пересування та заборону експорту медичних товарів, повернули на порядок денний питання про європейську солідарність, а слабкість міжнародних інституцій, які виявилися неготовими до загрози такого масштабу (і це після цілої низки «тренувань» у вигляді епідемій «курячого» та «свиного» грипу протягом минулих 20 років), неминуче призведуть до посилення дискусій стосовно їх інституційної спроможності. За цих умов прогнозоване уповільнення світової економіки і втрати на основних біржах світу можуть виявитися меншим злом, ніж тенденції до створення нової світової політичної інфраструктури, у якій кожен або буде сам за себе, або буде змушений обирати, до якої «зони впливу» увійти. За наявності «вічного» Путіна у Кремлі такий сценарій для України абсолютно неприйнятний. Чи не єдиним сценарієм протидії є зміцнення двосторонніх відносин з найближчими сусідами — від країн Балтії до Румунії, що може стати реальною запорукою нашого геополітичного виживання.

Криза демократії

Протягом декількох минулих років світом прокатилася хвиля волевиявлень, після яких цілком можна говорити про серйозну кризу демократії. Популізм, втручання зовнішніх гравців, створення нерівних умов і використання політичних технологій на межі фолу реєструють фактично скрізь. Особливо гостро усі ці чинники проявилися під час виборів у США в листопаді 2016 року, коли досвідчена Гілларі Клінтон, яка набрала на три мільйони голосів більше, ніж її конкурент, поступилася епатажному неофітові від політики Дональду Трампу, та ще на тлі безпрецедентних даних про втручання Росії у виборчий процес. Після цього були Нідерланди, Франція, Німеччина, Китай, Угорщина, Італія, Чехія, Росія, Туреччина й інші країни, де пройшли парламентські та/чи президентські вибори. Не всі з цих держав є демократичними, і далеко не в усіх зі згаданих виборів результати залишалися непередбачуваними аж до кінця. Проте суть не в цьому. Проблема полягає в тому, що чи не вперше за кілька десятиліть саме вибори стали головним механізмом запуску глобальних геополітичних трансформацій. Якби у США перемогла Клінтон, у Німеччині — ХДС/ХСС, а Путін, Орбан і Земан програли свої вибори, світ був би інакший. Здавалося б, вибори — це основний механізм демократії і якщо демократія — це добре, то й вибори мають призводити до позитивних для більшості населення тієї чи іншої країни результатів. Проте, як показує практика, це далеко не так. Часто-густо демократичні процедури виборів використовують для банальної монополізації влади, коли «всенародно» обрані лідери стають фактично довічними, а одного разу обрані «еліти» роблять усе, щоб залишитися у коридорах влади на другий-третій-четвертий термін або скликання. Виникає питання: це недолік конкретної виборчої системи чи демократії як такої? Яка форма суспільного устрою найбільш прийнятна з погляду світового досвіду, виробленого протягом століть?

Передусім звернімося до суперечливих, а тому особливо цікавих результатів різних соціологічних досліджень, якість котрих ґрунтується на багаторічній репутації їхніх організаторів. З одного боку, проведений у 2017 році Pew Research Center аналіз показав зростання кількості демократій у світі. Наприкінці 2016 року 97 зі 167 країн з населенням щонайменше 500 тис. осіб було визнано демократичними, у той час як 21 держава — автократичними. У 49 були змішані (або, коли хочете, — гібридні) режими. Якщо порівнювати ці дані з 1977 роком, то спостерігається значне зростання демократій. Сорок років тому тільки 35 зі 143 країн кваліфікувалися як демократичні, 89 були під владою автократичних режимів. З 30 держав, що виникли з 1988 року, 17 сформувалися до 2016 року як демократичні, 6 — автократичні, 4 — змішані, решта — неможливо визначити у зв’язку з війною або окупацією. Своєю чергою, Freedom House вважає, що в сучасному світі 87 зі 195 країн є «вільними», 59 — «частково вільними», 49 — «не вільними». Опитування 73 тисяч респондентів, проведені World Values Survey у 57 країнах, показали, що 91,6 % з них підтримують демократію. Ці тенденції, здавалося б, мають вселяти оптимізм. Проте існують інші дані, які свідчать про протилежне.

Авторитетний Democracy Index, що його публікує Economist Intelligence Unit, свідчить про те, що в 2017 році зі 167 держав повноцінних демократій у світі тільки 20, частково демократичних — 56, гібридних режимів — 39, авторитарних — 52. При цьому до «демократій» не увійшли такі країни, як США, Італія, Франція, Естонія, Чехія, Литва, Угорщина, Сінгапур і деякі інші. За останні сім-вісім років свої позиції погіршили одразу 89 держав! З огляду на ці дані стає недивним, що в Європі з 10 респондентів тільки 3,9 довіряють політичним партіям, 4 — парламентам, 4,2 — урядам і 4,3 — пресі. Дедалі менше людей приходить на вибори (75 % у наш час порівняно з 85 % у 1960-х), а голосують за випадковим вибором (у Європі тільки 4,65 % населення є членами політичних партій, тобто дотримуються сталих поглядів). Опитування, проведене німецькою компанією Delta Research у 2018 році, показало ще один феномен — украй низьку довіру громадян демократичних держав до обраних ними ж урядів. На запитання «Чи вважаєте ви, що уряд діє у ваших інтересах?» 64 % респондентів (опитування проводилося в 50 країнах, опитано 125 тисяч осіб) відповіли негативно. У недемократичних державах таку саму відповідь дали лише 41 % опитаних. Серед держав з найгіршими показниками — Кенія, Австрія, Портуґалія, Швеція і Данія. На запитання «Чи вважаєте ви, що голос таких людей, як ви, важливий для політиків?» негативно відповіли 54 % респондентів, які проживають у державах з повноцінною демократією, і 46 % — «автократів». Дев’ять із 10 країн, у яких громадяни вважають, що їхні голоси нічого не важать, — повноцінні демократії. Не довіряє своєму уряду половина фінів, а максимальні показники довіри — у Швейцарії та Індонезії. У США рівень довіри до уряду побив у 2017 році історичний рекорд падіння і відтоді не покращується. Можливо, у сучасному світі люди перестали розуміти, що таке — демократія?

Переможна хода демократії в світі після закінчення Другої Світової війни створила ілюзію, що ліберальні цінності і свободи якимось магічним чином стали внутрішньою потребою людства. Процеси трансформації від автократичних систем до демократії в Центральній Європі, у деяких країнах Азії, Африки та Латинської Америки багато хто розглядав як такі, що ґрунтуються саме на ціннісній привабливості ліберального світового порядку. Проте ці твердження не зовсім відповідали дійсності. Точніше, зовсім не відповідали^6.

Уже у другій половині ХХ століття стало зрозуміло, що насправді тяжіння «нових» держав, які стали на шлях трансформацій, до ліберального світу пояснюється, насамперед, небаченим економічним розвитком країн Заходу, стійким зростанням рівня життя, формуванням привабливої економічної моделі, спільного ринку, відкриттям кордонів для вільного пересування товарів, робочої сили і капіталів. Падіння СРСР, яким закінчилася Холодна війна ліберального світу проти найбільшого автократичного режиму на планеті, додала оптимізму тим, хто все ще вагався, яку ж модель соціального устрою варто обрати. Проте розвал Радянського Союзу відбувся не тому, що ідеологія соціалізму програла лібералізму (насправді соціалістичні ідеї й досі живуть і процвітають — країни Скандинавії тому приклад), а з причин суто економічного характеру. Нинішня ситуація ще гірша, оскільки на світову арену увірвався Китай, у якому при владі Комуністична партія, яка змогла не тільки створити умови для небаченого економічного зростання, а й запропонувала альтернативну західній модель організації суспільства. При цьому темпи економічного розвитку в ЄС і США стали очевидно поступатися азійським «тиграм», даються взнаки внутрішні протиріччя внутрішнього дисбаланса в ЄС, що і спричинило зростання націоналістичних і популістських рухів у незрілих демократіях. Нинішня неспроможність ЄС забезпечити солідарну підтримку своїм ураженим епідемією членам знову поставила на порядок денний питання про міцність тих цінностей, які були основою Євросоюзу.

Як говорив Черчилль, «демократія — це найгірша форма правління, якщо не брати до уваги всі інші». Легендарний прем’єр-міністр Великої Британії найпевніше мав рацію, хоча у багатьох конкретних випадках ще варто було б визначити, що саме розуміється під демократією. Голова угорського уряду й великий друг Путіна Віктор Орбан, наприклад, дійшов висновку, що, позаяк ліберальні демократії перебувають у занепаді, Угорщині слід обрати інший шлях, пізніше названий «неліберальною демократією». Але ще до нього колишній помічник Путіна Владислав Сурков спробував надати автократичному російському режиму флеру «демократії», назвавши те, що побудував Путін, «суверенною демократією». У 1950-х роках Сукарно, індонезійський лідер, намагався реалізувати концепт «керованої демократії», за якої влада в сільських комунах належала старійшинам, а він сам був ніби «старійшиною» для всієї країни. Є й інші форми «демократій», зокрема таких, що ґрунтуються на популізмі, націоналістичних гаслах, концепції «зовнішньої загрози». При цьому найважливішим спільним чинником для всіх систем є той факт, що демократія — це влада меншості, а зовсім не «народу», як дослівно перекладається з грецької це слово. Особливо це видно на прикладі президентських виборів. Візьмімо, приміром, США. Білл Клінтон переміг у 1992 році, здобувши 44 909 806 голосів з тих 104 048 264, що проголосували. Населення США тоді становило 265,5 мільйона. У 1996 році він же здобув 47 400 125 голосів з тих 96 815 189, що прийшли на вибори. При цьому населення США зросло до 269,4 мільйона. Джордж Буш у 2000-му і Трамп у 2016-му були обрані завдяки рішенню Колегії виборців, хоча й отримали перший 50 460 110 зі 105 417 252, а другий 62 985 106 зі 128 838 731 голосу виборців. У кожному з наведених прикладів обраний президент США мав підтримку лише близько 18—20 % населення країни. Кількість виборців завжди менша від кількості населення, а кількість тих, хто проголосував, — менша за кількість тих, хто має право голосу, це річ очевидна. Таким чином, на прямих виборах президента перемога більшістю голосів від кількості тих, хто проголосував, за жодних обставин не є «делегуванням» влади від «народу» одноосібному лідерові країни. Схожа картина спостерігалася і в Україні. Усі наші президенти у кращому разі отримували голоси 30—35 % населення з урахуванням специфіки третіх і перших раундів, що трапляються час від часу. Вибори парламентів вирізняються більшою представницькою легітимністю, оскільки все ж враховують більшу кількість голосів виборців, як, наприклад, у Туреччині, де «нічиї» голоси потім пропорційно розподіляються між партіями, що здолали електоральний бар’єр. Очевидно, у цьому й криється секрет американської Колегії виборців, яка ніби доповнює пряме волевиявлення американського народу думкою виборців кожного штату та ще й враховує федеральний устрій країни. Двічі в новітній історії думка Колегії виборців переважила пряме волевиявлення громадян — так перемогли Буш у 2000-му і Трамп у 2016-му. Якщо вірити Ювалю Харарі, то «вибори — це не спосіб пошуку істини. Вони — метод досягнення мирного компромісу між конфліктуючими бажаннями різних людей»7.

Питання про те, як і кому має бути делегована влада в демократичних системах, дуже важливе. На думку професора Омера Ташпінара з Інституту Брукінґса (з приводу виборів у Туреччині), «надія — це небезпечне почуття в політиці, бо воно різко посилює розчарування». Він зазначає, що надія — це те, що змушує демократії працювати. «Кожні вибори — це нова надія для їхніх учасників. Проте, коли ваші надії постійно не справджуються, ви втрачаєте віру в політику. Навіть гірше, ви втрачаєте віру в легітимність системи». У зв’язку з цим украй цікавий аналіз того, які політичні системи переважають у 20 державах-лідерах згаданого вище Індексу демократії-2017 від Economist Intelligence Unit. Так от, лише дві країни з 20 — президентські республіки. Це розташовані наприкінці списку Уруґвай і Південна Корея. Решта держав — конституційні монархії або парламентські демократії. І ще одне порівняння. Серед лідерів списку «демократій» практично немає чемпіонів списку «лідерів ВВП». США в їхній теперішній реінкарнації з 20 трильйонами доларів ВВП розглядаються як держава з «частковою демократією», а режим у Китаї з його 14 трильйонами — як автократичний. З 15 країн світу з найвищим ВВП на душу населення дві третини — не демократії, а у світових рейтингах найкращих університетів дедалі частіше трапляються нові назви вищих навчальних закладів — з країн, які є або монархіями, або автократіями. У наш час сумарний ВВП «вільних» за класифікацією Freedom House країн чи не вперше за останні 100 років поступився тим, хто перебуває у категоріях «частково вільних» або «не вільних» (Китай, Росія, монархії Перської Затоки тощо). Таким чином, якщо зв’язок між рівнем демократії і добробутом існує, то він не такий очевидний, як хотілося б тим, хто обстоює чистоту демократичних лав. Та все ж один висновок напрошується — схоже, що оптимальною формою державного устрою, у якому максимально враховується воля народу, є парламентська республіка, у якій президент обирається парламентом, і при цьому, можливо, існує певний моральний авторитет, символ нації у вигляді конституційного монарха. Це просто практичне спостереження.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.