2021

ISBN 978-966-982-609-1 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Саморозвиток»

Перекладено за виданням:

Priya Parker. The Art of Gathering : How We Meet and Why it Matters / Priya Parker. — New York : Riverhead Books, 2018. — 320 p.

Переклад з англійської Олени Гамурарь

Дизайнер обкладинки Рената Куртвелієва

Електронна версія створена за виданням:

Паркер П.

П18 Мистецтво збиратися разом. Як організувати змістовну та результативну зустріч / Прія Паркер ; пер. з англ. О. Гамурарь. — Х. : Віват, 2020. — 288 с. — (Серія «Саморозвиток», ISBN 978-966-942-827-1).

ISBN 978-966-982-041-9 (укр.)

ISBN 978-1-59463-492-5 (англ.)

Ця книжка створена для тих, хто коли-небудь розмірковував, як звичайні сходини перетворити на цікаву й результативну зустріч. Не має значення, що це: тусовка у п’ятизірковому готелі чи бізнес-ланч, переговори тет-а-тет чи комунікація цілої групи — ось вам цікаві фішки та лайфхаки з організації, планування та проведення будь-яких зустрічей, приватних чи корпоративних. Реальні бесіди з організаторами конференцій та вихователями дитячого табору, коучами та директорами, фотографами, інструкторами, консультантами, аналітиками та творцями комп’ютерних ігор — тепер кожна ваша зустріч стане сходинкою до нових горизонтів продуктивності та успіху.

УДК 379.8

© Priya Parker, 2018

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

Присвячується моєму чоловікові Ананду

Передмова

Те, як саме ми проводимо зустрічі, — важливий момент нашої повсякденності. Зустрічі поглинають багато часу, навіть цілий день; вони можуть визначати спосіб нашого існування, особисте та публічне життя. Зустріч — це свідоме явище, яке спонукає людей сходитися разом з певної причини. Вона впливає на спосіб нашого мислення, зумовлює настрій, робить наше буття змістовним. Можливо, урядовці й політики краще за всіх розуміють потенціал, закладений у зустрічах. У демократичних країнах світу свобода зібрань — одне з фундаментальних прав, яке має кожна особа. У країнах з диктаторським режимом така свобода є першою необхідністю. Чому? Бо коли люди сходяться разом, обмінюються інформацією, надихають одне одного, знаходять нові шляхи для зустрічей — тоді неодмінно станеться якась подія. Однак більшість із нас мало замислюються над тим, як саме організувати зустріч.

Ми проводимо наше життя в колі інших людей: спочатку в сім’ї, потім зустрічаємось із сусідами, опиняємось у дошкільних групах дитсадків, школах і церквах; пізніше в наше життя входять мітинги, весілля, збори трудового колективу, конференції, святкування днів народжень, презентації, наради, теплі сімейні зустрічі та зустрічі випускників, звані вечері, ярмарки, похорони. І здебільшого нам буває нудно від одноманітності таких зібрань, які не зацікавлюють нас, не можуть приємно здивувати, змінити наш настрій, мислення або ж не здатні поєднати людей між собою.

Численні дослідження показують просту істину, добре відому багатьом з нас: люди гуртуються, проводять багато часу разом то на нудних нарадах з продажів, то на сімейних зустрічах — і розчаровуються в цьому.

Дункан Ґрін, блогер та спеціаліст із міжнародного розвитку, у газеті Guardian відверто зізнається: «Мій настрій під час майже всіх конференцій є сумішшю нудьги, відчаю та люті». Ґрін не є винятком. Огляд «Стан підприємництва» за 2015 рік містить результати соцопитування: так звані «нераціональні збори» є найбільшою перешкодою для працівників.

Нас навіть не тішать зустрічі з друзями. У дослідженні «Дружба в Америці: криза довіри» (2013) показано, що 75 % респондентів незадоволені своїми стосунками з іншими особами. У статті «Як ми проводимо час разом» (автори Енджі Терстон та Каспер тер Квіл) наведено розповідь про духовне життя молодих людей: «У час, коли традиційна релігія докладає всіх зусиль, щоб привабити молодих людей, міленіали палко прагнуть знайти щось цікавіше».

Хоча зустрічі розчаровують, ми продовжуємо й надалі організовувати зібрання, від яких самі ж і втомлюємося. Під час таких заходів більшість із нас підсвідомо дотримуються залізних правил, сподіваючись на те, що атмосфера хорошого настрою на нарадах, конференціях чи вечірках виникне сама по собі. Ми помилково вважаємо, що одним помахом чарівної палички звичайний шаблонний етикет перетвориться на теплу, душевну зустріч.

І тоді в пошуку порад ми звертаємося до тих, хто володіє мистецтвом організації зустрічей: шеф-кухарів, спеціалістів з етикету, флористів, організаторів заходів. Ми мимоволі концентруємося на формальностях та організаційних проблемах замість того, щоб приділяти увагу людям; забагато думаємо про презентації в PowerPoint, запрошення, аудіо- та відеообладнання, столові прибори, закуски та напої. Тобто ми схильні зосереджуватися на матеріальному аспекті організації зустрічей, бо впевнені, що це принаймні перебуває під нашим контролем. Я переконана: таке розуміння речей є недалекоглядним і спотворює істинну причину зібрань та важливість зустрічей.

У мене є досвід групових бесід та розв’язання конфліктів. Мій підхід до фасилітації відрізняється від бачення кухаря чи простого організатора якоїсь події. За останні п’ятнадцять років я багато вивчала природу зустрічей та радила, які саме заходи слід провести, щоб змінити на краще самих людей у певних спільнотах. Сьогодні я професійна фасилітаторка. Хоча людей моєї професії багато, про них можуть і не знати. Фасилітатор — це особа, яка забезпечує успішну групову комунікацію та психологічну поведінку в групі. Моє завдання полягає в тому, щоб зібрати підхожих людей і допомогти їм разом обміркувати щось, помріяти, подискутувати, емоційно зцілитися, спільно розробити якісь життєво важливі концепції, навчитися взаємної довіри та мистецтва гуртуватися заради серйозної мети. Моє розуміння зустрічей — це бачення, яким я хотіла б поділитися з читачами. Під час будь-якого зібрання в центрі уваги мають бути люди та процеси, що відбуваються між ними.

У ході роботи я допомагаю людям відчути потребу в належності. Напевно, це тому, що протягом життя я намагалася збагнути, звідки я родом і до якої спільноти належу. По материнській лінії моїми предками були індуси, які поклонялися коровам у древньому місті Варанасі, духовному центрі Індії. По батьковій лінії я нащадок американських фермерів з Південної Дакоти. Коротко кажучи, мої батьки познайомилися в Айові, закохались, одружились і народили мене в Зімбабве, працювали в рибальських селищах Африки та Азії, розлюбили одне одного та розлучились у Вірджинії і пішли кожен своїм шляхом. Вони одружилися вдруге з людьми, які їм більше підходили за духом та поділяли їхні погляди на життя. Після їхнього розлучення раз на два тижні я провідувала то матір, то батька: шукала себе то у вегетаріанському вільному світі, сповненому фіміамом та ідеями буддизму, індуїзму і нью-ейджу, то у християнстві, яке не забороняло їсти м’ясо та мало консервативну євангельську доктрину, де я відвідувала церковні зібрання двічі на тиждень. Врешті у моїй душі сформувався внутрішній конфлікт, який потребував розв’язання.

Сьогодні я відчуваю покликання в роботі з людьми, які перебувають на роздоріжжі, та прагну допомогти їм зрозуміти, яким чином слід розв’язувати проблеми, й усвідомити їхнє місце в соціумі. Я проводила зустрічі в п’ятизіркових готелях, громадських парках, просто неба, у студентських гуртожитках, організовувала в західній Індії збори селян, які шукали шляхи відбудови своїх спільнот після заворушень на етнічному ґрунті, а в Зімбабве — збори активістів, які намагалися протистояти загрозі кризи громадських об’єднань. Я була ініціаторкою діалогу між арабськими опозиційними лідерами та їхніми партнерами з Європи й Америки, щоб зрозуміти відносини між ісламськими державами і демократичним світом; організовувала зустрічі державних посадовців та чиновників федерального уряду, щоб відродити національну програму боротьби з бідністю заради нового покоління, та збори на підприємствах із виробництва програмного забезпечення, в архітектурних та косметичних компаніях, фінансових закладах — я допомагала їм у проведенні складних та заплутаних дискусій щодо перспектив.

Я живу в Нью-Йорку, де люди часто збираються разом. Я буваю як гостею, так і організаторкою зустрічей. І в тому, і в іншому випадку мене постійно цікавлять важливі дрібниці, за допомогою яких ми спільно можемо створити атмосферу нашого зібрання.

Серед моїх друзів та родичів я саме та, до кого люди телефонують, щоб запитати: «Як мені організувати діловий прийом? Вибудувати бесіду з навідних питань чи дозволити людям вільно спілкуватися між собою?» або ж «Як поводитися з балакуном, з яким ходимо до однієї церкви?» Моя подруга-іммігрантка, що походить зі змішаної мусульмано-християнської родини, запитала мене, чи може вона під час похорону свого батька пояснити власне розуміння єврейської шиви своїм друзям з Нью-Йорка, які ніколи не були знайомі з померлим.

Під час різних зібрань (чи то нарад, чи то днів народжень) я не раз переконувалася, що саме спосіб зібрання людей визначає події, які відбуватимуться в ході зустрічі, а також те, наскільки успішною вона стане. Тож «Мистецтво збиратися разом» — це і мандрівка, і путівник водночас. Ця книжка створена для тих, хто коли-небудь розмірковував, яким чином звичайні сходини перетворити на незабутню, результативну зустріч.

Сподіваюся, що ця книжка допоможе вам поглянути на зустрічі під іншим кутом зору. Її розділи впорядковані так, щоб вам стали зрозумілими послідовність проблем, через які доводиться проходити і мені, і моїм клієнтам та друзям, а також питання, які я ставила сама собі, коли створювала результативний, змістовний захід. Є кілька принципів, які можна застосувати під час найпростіших зібрань. Не обов’язково дотримуватися кожного пункту чи виконувати всі настанови цієї книжки. Вам слід на власний розсуд вирішити, що для вас є корисним і доцільним у контексті вашої зустрічі.

Книжка висвітлює мій досвід та ідеї, які допомогли, а також ті, які не стали мені в пригоді. Зустріч — це колективне явище, тож мені довелося опитати понад сотню людей, щоб дізнатися про їхні секрети та перевірити мої ідеї. У цій книжці відображені бесіди, які я проводила з організаторами конференцій та заходів, цирковими хореографами, служителями «Товариства друзів» [1], вихователями дитячого табору, працівниками бюро ритуальних послуг, диск-жокеями, аукціоністами, інструкторами вінгсьютерів [2], рабинами, тренерами, хоровими диригентами, перформерами, коміками, творцями комп’ютерних ігор, майстрами японських чайних церемоній, директорами телебачення, професійними фотографами, консультантами фондів добробуту та організаторами збору коштів. Я цілеспрямовано подаю опис великого різноманіття зустрічей у музеях і шкільних класах, ділових зустрічей, вечірок з нагоди днів народжень, зустрічей людей у літніх таборах та під час похоронів, щоб відобразити креативність, якою люди користуються незалежно від характеру зібрань. І сподіваюсь, ви теж звернете увагу на творчі ідеї для ваших сходин. Усі історії, які описано в книжці, побудовані на правдивих фактах, хоча деякі імена, назви, деталі та місця зустрічей довелося змінити. Різні особи, з якими я розмовляла, мали одну спільну рису: всі вони були в захваті від подій, які відбувалися під час їхніх сходин.

Я переконана, що можливість організувати гідну зустріч є в кожного.

Для цього не обов’язково бути екстравертом. Деякі люди, які майстерно проводять зустрічі, у спілкуванні з іншими виявляють соціофобію.

Не обов’язково бути менеджером чи начальником.

Не обов’язково жити в розкішному будинку.

Мистецтво зустрічей не залежить від вашої харизми чи змісту жартів. Річ не лише в цьому.

Гарну зустріч можна створити завдяки гарному задуму, коли непомітні та дивні для нас речі стають невіддільною частиною цієї зустрічі, а також якщо в того, хто проводить захід, є зацікавленість, бажання втілювати нові ідеї і якщо такий організатор доброзичливий до інших.

Тож розпочнімо!

1 Молитовне зібрання квакерів. (Тут і далі прим. ред., якщо не зазначено інше.)

2 Ті, хто захоплюється планеруванням у повітрі в спеціальному спорядженні (так званий «костюм-крила»).

Розділ перший. Для чого збиратись?

Чому організовується зустріч? Чому ми свідомо сходимося разом? Мабуть, збори влаштовують тоді, коли не можуть розв’язати самостійно якісь проблеми. Збираються для того, аби щось відсвяткувати, посумувати над чимось чи відзначити важливий етап життя. Люди гуртуються, щоб продемонструвати свою силу, висловити комусь шану чи визнання. Разом ми будуємо компанії, школи та мікрорайони, збираємося для того, щоб гостинно привітати когось чи попрощатися з кимось.

Але в зустрічах є великий парадокс: хороших приводів для сходин настільки багато, що часто-густо саме про них і забувають. Незрідка людей збирають разом без певної чіткої мети.

Коли мети немає, шукають різні хибні пояснення, вигадують причину для зустрічі, відповідно до якої можна вибудувати модель сходин. Врешті люди збираються не так, як нам хотілося б, або взагалі не приходять.

В офісі наш робочий графік заповнений зустрічами, більшість із яких можна було б замінити повідомленням через електронну пошту чи десятихвилинними перемовинами, які стали б альтернативою для тривалих зборів, що забирають багато часу і є звичними для компаній.

У школі ми вибудовуємо урок навколо вчителя як основної дійової особи, але не задумуємося над метою його зустрічі зі школярами. Деякі реформатори вважають 3, що діти легко засвоять зміст навчального матеріалу в найкращих учителів через відео, але в зустрічі з учнями під час уроку важить «живий» учитель, це сприяє живому спілкуванню.

Проводяться гала-концерти під благородним приводом — влаштувати показовий збір грошей. І лише пізніше стає зрозумілим, що фінансів, які зібрали з того концерту, вистачить на те, щоб покрити витрати на захід, часові витрати, зарплатню персоналу — бо ж працівників відволікли від роботи.

Часто ми не можемо скористатися можливостями під час зустрічі, не здатні придумати, як знову зробити парк у нашому районі безпечним, розробити з подругою стратегію, щоб допомогти їй розв’язати проблеми власного бізнесу, відновитися після тяжкого фінансового потрясіння. Нам і не спадає на думку згуртуватися, бо люди надто зайняті, а ми й не бажаємо запитати, чи є в них час для цього.

Наприклад, у світі збільшилася кількість осіб, які відмовляються від власного похорону 4.

Коротко кажучи, наше розуміння зустрічей, часу та причини зібрань стало розмитим. Під час сходин нерідко користуються усталеною схемою, яка підміняє реальне поняття зустрічі. Зустріч — це мистецтво. Вона починається з питання «Коли і з якого приводу зустрітися?»

Назва зустрічі — не головне

Пригадайте кілька зустрічей, які ви проводили чи відвідували нещодавно (організаційні заходи, візит до книжкового клубу, навчальні курси для волонтерів). Запитуючи вас чи організатора про мету зібрання, я частенько отримую відповідь, що цілі — це дії, яких від вас очікують під час зустрічі.

Організаційні заходи, у вашому розумінні, існують, щоб допомогти людям зі спільними інтересами організуватись.

Зустріч у книжковому клубі проводиться для того, щоб разом прочитати книжку.

Навчальні курси для волонтерів призначені для навчання тих-таки волонтерів.

Метою зібрання в церкві є зустріч вірян у маленьких групах.

За такою простою логікою ми плануємо більшість наших зібрань.

«Хіба це неправильно?» — можете спитати ви. Хіба метою організаційних заходів не є самоорганізація? Так, до певної міри це правильно. Але якщо така зустріч призначена лише для цього, то вона нічим не відрізнятиметься від звичайних буденних зібрань: люди просто блукатимуть і незграбно показуватимуть свої візитки та міні-презентації всім, хто ще не вмер від нудьги. Такий метод нікого не здивує. Деякі гості почуватимуться незручно та неспокійно, вони припинять відвідувати такі зустрічі.

Якщо ми більш детально не вивчимо причини зустрічей, то зрештою дуже швидко перемкнемося на старі, усталені й негнучкі формальні зібрання і знехтуємо можливістю створити щось незабутнє, що змінить нас на краще.

Наприклад, під час організаційного заходу непогано було б запитати себе: «Чи наша зустріч допоможе в пошуках бізнес-партнерів або клієнтів? Чи допоможемо ми нашим гостям продати їхній товар або отримати пораду стосовно недоліків їхньої продукції? Чи є метою зустрічі допомогти якомога більшій кількості людей з різними інтересами зав’язати якомога більше нових знайомств або ж утворити групу тих, хто захоче зустрітися знову?» Відповіді на ці запитання урізноманітнять вашу зустріч.

Під час сходин ми частенько помилково сприймаємо категорію за мету. Ми застосовуємо на практиці наші підходи до людей, форматів та ситуацій, які для нас чужі, незнайомі. Заспокоюємо себе самообманом, наївно вірячи в те, що назва зустрічі (нарада, майстер-клас, вечірка, громадські збори) підкаже, як саме організувати її. Але часто ми діємо за шаблонами, через які не можемо чітко уявити мету, і здатні перетворити подію на суху формальність, як судове засідання.

У Центрі правосуддя району Ред-Гук, у центральній частині західного Брукліну, спробували переосмислити традиційне поняття стресової життєвої події — судового засідання. Центр заснували у 2000 році, коли мешканці району переживали кризу, пов’язану зі зростанням рівня злочинності в цій місцевості, і невдовзі він створив партнерство між Єдиною судовою системою штату Нью-Йорк та Центром інноваційних судових реформ. Метою цієї організації стала зміна судової системи в Нью-Йорку та світі загалом.

Творці Центру правосуддя поставили собі за мету змінити на краще відносини громади та судової системи і пересвідчитися, чи таке переосмислення дасть поштовх позитивним зрушенням. Для цього Центр провів зібрання у залі судових засідань. Це були зустрічі, під час яких відбувалися дебати між представниками судової системи і громадою. Організатори таких заходів усвідомили, що традиційні судові засідання не сприяють зменшенню рівня злочинності та довірі між системою правосуддя і громадою.

Про свою роль у зміні традиційного суду розповідає Джудіт С. Кей, головна суддя штату Нью-Йорк: «Суди перетворюються на проблему, якщо просто обвинувачують наркомана, виносять вирок у справі та ізолюють наркозалежного від людей. І ми робимо це знову і знову. Слід припинити це. Ми можемо працювати краще».

Щоб домогтися позитивного результату, необхідно змінити спосіб проведення самої зустрічі. А щоб вибрати ефективний спосіб, слід спершу зрозуміти різницю між метою або причиною сходин і їхньою назвою. Для цього треба відповісти на запитання: «Яка мета системи правосуддя?», «Яким чином процедура судового засідання відповідає цій меті?»

Можливо, немає нічого дивного в тому, що Центр правосуддя приваблював людей, розчарованих форматом засідань за шаблоном традиційної системи карного правосуддя. Алекс Калабріз, суддя, якому випала честь головувати на засіданні нового товариського суду, відчув обмеження, що їх нав’язувала людям традиційна система карного судочинства. «Усе зводилося до того, щоб або засудити, або відпустити підозрюваного», — стверджує він.

Керівниця проекту Центру правосуддя Аманда Бермен виступала в ролі державного захисника в Бронксі. «Я народилася у світі, де звикли вважати, що кожен учасник судової системи дотримується свого графіка і має власні цілі; що неможливо реально зустрітися віч-на-віч для відкритих дебатів, бо всі ми працюємо за принципом змагальності», — зізнається Аманда. Багато з тих, кому доводилося працювати в Центрі правосуддя, усвідомили, що узагальнене поняття «суд» не сприяє розв’язанню проблем спільноти. Аманда Бермен розповідає: «У традиційній системі правосуддя за день у судових засіданнях беруть участь сотні людей. Дуже часто учасники суду читають звинувачення підсудного та довгий перелік його правопорушень, запитуючи себе: “Заради чого заварили цю кашу?”» Мета судових слухань зводиться лише до того, щоб обговорити умови покарання.

Небезпека полягає в тому, що зміст зустрічі обмежується її назвою, а про мету ніхто не думає. Центр правосуддя району Ред-Гук провів опитування, щоб визначити, чи існує ворожість у відносинах між учасниками судового розгляду. Чи може зустріч, на якій присутні обвинувачувані, судді, адвокати, судові пристави, соціальні працівники, представники громади, мати ширшу спільну мету?

Варто було б провести зібрання, метою якого стало б не лише обговорення відповідного вироку для людини, але й перевірка, чи справді такий метод допоможе виправити злочинну поведінку. «Наш підхід до розгляду справ полягає в пошуках способів розв’язати проблеми. Під час слухань кримінальних справ, житлово-комунальних чи сімейних спорів наприкінці робочого дня ми запитуємо себе: у чому полягає проблема і яким чином слід співпрацювати, щоб розв’язати її», — каже Аманда Бермен. Судові засідання з розгляду справи перетворили на слухання між’юрисдикційного товариського суду, що ґрунтуються на правосудді за принципом розв’язання проблеми.

У занедбаній парафіяльній школі, розташованій у центрі району Ред-Гук, розпочалися засідання нового товариського суду. Аманда розповідає: «У звичайних судових залах часто використовували меблі з деревини темного кольору, що відображав помпезність та дух судової влади». На противагу цьому, судові приміщення Центру правосуддя світлі, обставлені меблями у світлих відтінках та мають спеціальне місце для судді. «Дизайнери розмістили лаву судді так, щоб між суддею та учасниками процесу був зоровий контакт і щоб можна було викликати сторони процесу (що часто полюбляють робити судді), і люди при цьому не відчували б зверхності судді — і образно, і буквально», — каже Аманда Бермен.

У суду є лише один голова. Це суддя Алекс Калабріз. Цьому суду підпорядковані три поліцейські дільниці, які, відповідно до традиційної моделі судової системи, мали б підпорядковуватися трьом різним судам: цивільному, сімейному та кримінальному. Калабріз розглядає будь-які справи і тому добре знає правовий контекст кожної з них та розуміє потреби громади. У багатьох випадках відповідача або підсудного обслуговує соціальний юридичний працівник, який детально аналізує справу свого клієнта, щоб скласти чітке уявлення про істинний стан речей та повну картину його/її життя. Подібний цілісний аналіз, що передує початковому судовому засіданню, складається з розгляду правопорушень, оцінки проблем із психічним здоров’ям людини, травм, домашнього насильства або ж інших факторів, які впливають на життя підсудного. Цей аналіз подають на розгляд судді, окружного прокурора та сторони захисту. Такий суд суттєво відрізняється від традиційного, коли цілісний аналіз відокремлений від судового розгляду.

У судді Калабріза є різноманітні методи, які допомагають не просто вирішити певну справу, але й попередити в майбутньому рецидиви злочину. Такий спосіб неабияк відрізняється від моделі традиційного суду. Суддя не просто працює у в’язницях, а ще й має можливість поспостерігати за кожним підзахисним окремо; на основі клінічних аналізів і своєї оцінки ситуації він призначає виправні роботи, медикаментозне лікування, психіатричну терапію, лікувальні консультації при травмах, допомогу в розв’язанні сімейних конфліктів тощо. Хибна думка, що в’язниця — єдиний варіант. «Замість того щоб одразу ж відправити підсудного до в’язниці, я даю йому додаткові шанси виправитися», — пояснює суддя Калабріз виданню The New York Times.

Джеріанн Абріано, колишня начальниця бюро Окружної прокуратури регіону Кінг, стверджує: «Наша робота здебільшого полягає в тому, щоб допомогти підзахисним подолати наркозалежність та деякі інші проблеми й поставити перед собою мету провести життя без злочинів». (Джеріанн призначили суддею в кримінальних справах на Мангеттені.) Під час судового слухання Калабріз поводиться не як звичайний суддя, а як суворий, але дбайливий дядечко. Він розглядає кожну справу, ретельно перевіряє всі її деталі, шукає, чи немає в ній помилок, у присутності учасників процесу та підсудних. Калабріз виконує роботу ретельно, звертається до кожного особисто, часто потискає руку учасникам, коли вони виходять до нього, пояснюючи основну суть справи: «У повідомленні надруковано, що якщо ви не заплатите штрафу, вас виселять, але ж ніхто не бажає цього, тож я написав 12/30 великими цифрами зверху на сторінці». Саме під час таких судових засідань з’являється відчуття, що про учасників процесу та підсудних справді піклуються, хочуть, щоб їхнє життя налагодилося. Калабріз часто хвалить своїх підсудних за життєві успіхи та покращення: «Це хороший результат. Це добре як для тебе, так і для суспільства. Тобі можна поаплодувати». І тоді всі в залі, навіть полісмени, аплодують.

Працівники Центру правосуддя вже бачать помітні результати їхньої роботи. За даними незалежних експертів, Центр посприяв зменшенню рецидивів злочинної поведінки дорослих підзахисних на 10 %, а у випадках з молодими підсудними — на 20 %. І лише 1 % людей, з якими працює Центр правосуддя, саджають до в’язниць. У документальній кінострічці про діяльність Центру суддя Калабріз розповідає: «Я пропрацював у судовій системі двадцять років і нарешті зрозумів, що здатний визначити проблему, яка змусила людину постати переді мною в суді, і вирішити справу таким чином, щоб вона більше не опинялася в суді». Команда Центру правосуддя впоралась із цим, бо зрозуміла більш масштабну мету їхніх зібрань. Аманда Бермен переконана: «Нам вдалося визначити принципи й цілі, які є орієнтирами і влаштовують усіх».

Як і всі зібрання, що регулярно повторюються, судові засідання — це робочий процес. «Це перевірка на вірність принципам нашої місії. Схоже на роботу в лабораторії. Необхідно шукати альтернативи та кращі підходи», — стверджує Аманда.

Робота в Центрі за принципом лабораторії дає змогу працівникам стати майстерними організаторами зустрічей. Аманда Бермен запевняє: «Ми не дотримуємося чітких схем у тому, як проводити засідання або яким воно має бути. Натомість у нас індивідуальний підхід до кожної справи чи клієнта». Таке ставлення допомагає розмежувати поняття: яким судовому засіданню належить бути і яким судове засідання може бути.

Люди чітко дотримуються традиційних шаблонів не лише під час громадських зборів. Підміна понять, тобто обмеження мети назвою зустрічі, відбувається і в неформальних зустрічах. Особливо це стосується тих сходин, які перетворилися на багатовіковий ритуал. Завдяки традиціям та соціальному сервісу Pinterest над метою неформальних зустрічей можна й не думати. Багато хто вважає, що знає, для чого відбувається судовий розгляд. Так само ми знаємо, для чого організовують гулянку з нагоди дня народження, весілля та звану вечерю. Ми стаємо на ті самі граблі, тож наші неформальні зустрічі не відповідають своїй меті. Якщо саме цього року ви не порозмірковуєте над метою вашої вечірки та не збагнете, який етап життя проходите зараз, зустріч не стане стимулом для розвитку, підтримки, розради й натхнення, потрібних вам та вашому оточенню. Людина нехтує шансом, якщо не усвідомлює, що сходини можуть допомогти, а не лише розважити. Я зробила таку помилку, заборонивши своєму чоловікові організувати вечірку для мене як майбутньої матері.

У нас мала народитися перша дитина. Мої подруги запропонували влаштувати вечірку для майбутньої мами. Як і більшість людей, ми не задумувалися над метою такої вечірки. Це було не вперше і не востаннє. Це перетворилося майже на рутину — а вона є ворогом цілеспрямованої зустрічі.

Ми узгодили дату проведення вечірки, і подруги зайнялися формальностями. Я надзвичайно раділа цій події. Проблема полягала в тому, що мій чоловік теж радів. Коли я розповіла про вечірку, він спитав, чи можна йому також прийти. Я подумала, що він жартує, та виявилося, що ні. Ананд і справді мав намір прийти на цю зустріч.

Спочатку я вважала, що це абсурд. Але потім подумала: можливо, у цьому є якийсь сенс.

Я завжди з повагою ставилася до жіночої компанії, аж тут необхідно було зрадити свої принципи. Якби в той момент я глибше проаналізувала свої потреби, то ми з чоловіком підготувалися б до вечірки та до нової сторінки нашого шлюбу краще, бо на світ мала народитися наша дитина, а в мене з’явилася нагода стати матір’ю, в Ананда — батьком. За словами лікаря, ми незабаром повинні були перетворитися на сім’ю. Якби я була більш поміркованою, то придумала б зустріч, що допомогла б нам обом емоційно пережити цей непростий перехідний період. Та структура і ритуал більшості вечірок для майбутніх мам (самі жінки, які грають в ігри, розпаковують подарунки, виготовляють іграшки для дитини) мають геть інакшу мету. Такі вечірки, у моєму розумінні, подібні до обрядів для тих, хто готується стати матерями. Це свого роду колективний спосіб допомогти подружжю покрити витрати на підготовку до нового життя. Ритуал, що відбувається тільки в жіночому колі, передбачає: єдиною особою, яка повинна готуватися до нового образу, є мати.

А якою буде вечірка для майбутньої матері, якщо поставити перед собою трішки іншу мету? (Можливо, варто змінити й назву заходу?)

Справжньої мети бракує не лише вечіркам для майбутніх матерів. Багато дійств обрядового характеру також відбуваються в нашому особистому житті (весілля, бар-міцви 5, випускні). Усі згадані заходи перетворилися на усталену норму. Ми емоційно звикли до їхнього шаблонного формату, оскільки вони з точністю відображають наші цінності чи систему переконань.

Сьогодні в Індії, наприклад, постало конфліктне питання щодо структури та змісту шлюбних обрядів у рамках традиційного індуїстського весілля. Суть традиційного свята полягає в тому, що чоловік і жінка роблять сім кроків навколо багаття і на кожному кроці промовляють клятви одне одному. Такі фери, кружляння, дуже ефектні і для багатьох індуїстів мають обрядове й традиційне історичне значення. Часто фотографія на стіні кімнати, на яку дивляться діти все життя, спонукає їх уявити, яким саме буде їхнє весілля. Деякі молоді пари, проте, відчувають, що шлюбні клятви відображають консервативні погляди на одруження: чоловік повинен попросити жінку, щоб та подала йому їжу, наречена погоджується стати відповідальною за господарство, лише молода клянеться, що зберегла цноту (від чоловіка такого не вимагають). Чотири з сімох клятв, які виголошує наречений, стосуються дітей, а молода промовляє клятви лише своєму молодому тощо. Такі клятви є відображенням традиційного розуміння ідеального шлюбу, якого більшість уже не сприймає. Але коли пропонують змінити обряд (щоб він краще відображав справжні людські цінності), батьків часто шокує це, і вони сильно ображаються, бо нехтують їхніми традиціями. Зовнішня форма закостеніла, тому що її передають від покоління до покоління. Так відбувається навіть тоді, коли традиції не сприймають за мету для весілля саме цієї пари.

Обрядові сходини не обмежуються вечірками для майбутніх мам та весіллями. Вони також відбуваються в державних і приватних закладах, впливаючи на життя великої кількості людей. Більшість зустрічей не розпочинаються з ритуалів, які торкають людей. Прив’язаність до традицій формується роками. Вона виникає через обрядову повторюваність. Оригінальна ідея для зустрічі має за мету розв’язати певну проблему. Необхідно знайти спосіб донести до соціуму цю ідею, чітку й зрозумілу: щоб люди перетворилися на добре поінформованих виборців, щоб наша продукція викликала захоплення й на неї був попит, щоб зібрати кошти для нового громадського центру в нашому мікрорайоні. Тоді під час зустрічі ми ставитимемо за мету згуртувати людей разом для задоволення їхніх потреб. Коли зібрання (президентські дебати, захід, присвячений первинному публічному розміщенню акцій компанії, презентація продукції компанії Apple) із часом перетворюється на щось грандіозне і з року в рік повторюється, певні елементи стають схожими на обряд. Іншими словами, люди прив’язують поверхове значення таких сходин не лише до їхньої мети, але й до форми — це щось на зразок молотка в руках судді або шарфа на шиї. На зібраннях фондової біржі в Нью-Йорку важливим є той, хто дзвонить у дзвінок і оголошує про початок роботи. Поверхове, зовнішнє оформлення зустрічі — ось що є важливим для людей. Якщо ми до кінця цього не усвідомимо, то звикнемо до такої поверховості. Зовнішня форма протягом років формувала людське відчуття належності до певної групи та допомагала знайти своє місце в цій групі: «Ось такі ми, і слід поводитися саме так, а не інакше». Така прив’язаність стає міцною, коли форма відповідає меті та потребам групи. Проте, як і у випадку з судами, коли потреби змінюються, а формат зустрічі зумовлений застарілою метою, ми розуміємо, що дотримуємося формальностей, які не відповідають актуальним потребам нашого часу.

Дін Бекет зрозумів це, коли став новим виконавчим редактором The New York Times. Тоді він організував зустріч, «освячену древніми традиціями». То була вечірка «Перша шпальта», яку проводили вже протягом сімдесяти років. Така зустріч для The New York Times була святим ґраалем. Її започаткували в 1946 році, і спочатку це були прості збори працівників редакції щоденних новин. З часом зустріч перетворилася на нараду, під час якої керівництво вирішувало, які шість статей обрати для головної шпальти свіжого випуску газети. Головна сторінка видання з топ-новинами щодня справляє неабияке враження на мільйони американців та багатьох впливових осіб США. Це своєрідний щоденний документ, який дає громадянам привід для дискусій. Саме через це багато людей бажають стати журналістами.

Роками такі наради відбувались у приміщенні Times на третьому поверсі, у залі для конференцій, за величезним дерев’яним столом у стилі «лицарів Круглого столу». На зборах були присутні 25—30 редакторів. Ті пропонували свої передові статті, намагаючись довести, чому саме їх треба розмістити на шпальті А1. «Кожен з присутніх пропонував свій найкращий репортаж, кожен хвалив своє болото. Коли їх завалювали питаннями, вони намагалися довести, що їхній товар найкращий», — згадував один з редакторів. Збори відбувалися двічі: одна зустріч була призначена на 10-ту годину, інша — на 16-ту. Потім керівництво вибирало найкращі статті для газети, що мала вийти наступного дня. Кайл Мессі, редактор Times, писав: «Збори, призначені на 16-ту годину, стали традицією».

У травні Бекет зрозумів, що пріоритети більшості зібрань у The New York Times не відповідають реаліям сучасного читача. Коли він став головним редактором, майже всі читачі газети переглядали її в електронному, а не друкованому форматі. Головна сторінка інтернет-видання The New York Times не була схожа на традиційну шпальту А1, оскільки протягом дня на ній з’являлися нові й нові повідомлення, а дослідження Innovation Report 2014 стверджувало, що лише третина читачів відвідує головну шпальту. Дедалі більше осіб отримують доступ до видання через соцмережі, що неабияк применшує роль редакторів. Поки статті на головній шпальті друкованої газети доходять до передплатника, основні новини вже прочитає весь світ в інтернеті. У наш час уже не потрібно влаштовувати великі редакторські збори Times, створювати ажіотаж навколо новин на першій сторінці. Але в редакції так не вважають.

Бекету та керівництву необхідно було розпочати реорганізацію кадрів та змістити орієнтири в бік нової, більш адекватної мети. Цього вдалося досягти працівникам Центру правосуддя району Ред-Гук. Бекету довелося змінити розуміння структури зібрань, щоб працювати відповідно до нових реалій. Він змінив графік та кількість зборів. За новим розкладом, 10-та ранку — надто пізно для ранкової зустрічі, тож Бекет переніс зібрання на 9:30. Післяобідню зустріч головний редактор поділив на дві частини: о 15:30 невелика група редакторів вирішувала, які новини будуть на першій сторінці друкованого видання, а о 16:00 — що надрукувати наступного дня. Так само як і Центр правосуддя, Бекет змінив місце проведення та структуру самих зборів. Коли Times у 2017 році розпочала модернізацію та оновлення приміщення редакції, він скористався нагодою втілити на практиці свої новаторські ідеї щодо організації зібрань. Старовинний стіл часів короля Артура прибрали геть, а у приміщенні для зборів «Першої шпальти» зробили скляні стіни, у кімнаті по колу розмістили червоні диванчики та спеціальне обладнання для обговорення новин.

Бекет хотів, щоб ранкові збори стали місцем справжньої дискусії щодо того, як саме репортерам видання та редакторам висвітлювати новини незалежно від політичних поглядів та вподобань. У своєму листі до персоналу, який Бекет надіслав електронною поштою 5 травня 2015 року, він повідомляє: «Основна ідея полягає в тому, щоб якомога швидше зібратися разом зранку. Тоді ми швидше розставимо пріоритети та впорядкуємо новини. Необхідно викреслити дискусію щодо основної шпальти газети з порядку денного пообідніх зборів, а приділити більше уваги репортажам, незалежно від місця подій. Також слід спланувати створення статей у цифровому форматі для газетного випуску наступного дня».

З чого розпочати зміни традиції, що склалася в редакції? Спершу необхідно помізкувати над тим, як зібратись і для чого організовується зустріч. «Читачі перестали приділяти велику увагу друкованим виданням. Але це також негативно вплинуло і на журналістів, — каже помічник головного редактора Сем Дольник. — Ми змінили зібрання, змінили багатовікові традиції та цінності редакції. Наша мета в тому, щоб люди не зациклювалися на друкованому виданні, тож під час зборів необхідно приділяти менше уваги друкованому матеріалу. Ми змінили не лише самі збори, а й мислення та цінності редакції».

Восени 2017 року мені випала нагода побувати на зборах «Першої шпальти». Тоді всі зміни були в процесі. Саме будували нове приміщення для конференцій. Збори відбувались у тимчасовій конференц-залі на другому поверсі, де посередині стояв великий квадратний стіл із безліччю зелених стільців довкола. Керівництво редакції сиділо рядком по один бік. У три ряди за столами розмістилися редактори. Голова вашингтонського бюро розмовляв по телефону. Другий ряд стільців, що розставили біля стін, був призначений для інших працівників та гостей. На стіні, навпроти головних редакторів, висів телевізор із пласким екраном. На ньому показували головну сторінку видання, інтерфейс якої оновлювали що кілька хвилин.

Якщо раніше збори розпочинали з різноманітних пропозицій, то тепер — з повідомлення про кількість читацьких переглядів основних статей та репортажів за попередній вечір і статистики, яку слід знати кожному. Ознакою зміни стала розповідь про смаки сучасного читача, а не про редакторські забаганки. Фасилітатором цієї зустрічі був молодий редактор, який надав можливість своїм колегам розповісти про проекти, над якими вони працюють, і не забув також головних редакторів, котрі сказали кілька слів про основний вид діяльності газети та цікаві репортажі. Хтось запитав про репортаж стосовно нової пропозиції в податковій сфері: «На мій погляд, читачі хотіли б знати, як це позначиться на житті багатих». Якщо редактор «розповідав цілу біблію», Бекет спиняв його: «Не заглиблюйся в подробиці, говори коротко і по суті». Крім редакторів, на зустрічі були присутні працівники з інших відділів: режисери та оператори звукозапису, люди, відповідальні за друк новин на головній сторінці, знімальна група, команда читацького центру, модератори соціальних медіа, спеціалісти з програмного забезпечення, відповідальний за новини, — усі вони не брали участі в зборах старого формату та не сприймали мету традиційних сходин. На певному етапі зборів зав’язалася дискусія щодо того, чи одна зі статей тягне на термінову новину, яка піде до підписників Times. За цим постало просте питання: які саме новини є терміновими? Редактор, що відповідає за випуск у цифровому форматі, запитав, чому деякі готові репортажі неможливо опублікувати за кілька хвилин і чому доводиться чекати аж до 15-ї години.

Поступово, в міру того як ставили питання, керівництво редакції підвело присутніх до основної теми — необхідності новаторського підходу в роботі, яку вони виконують у сучасному світі новин.

Бекет розповів мені: «На мою думку, ідеальні збори — це коли обговорюють репортажі, що стали подіями дня і їх неможливо не помітити, як-от терористична атака в центрі міста. Але їм чомусь, навпаки, приділяють менше уваги. Необхідно бути неупередженим у висвітленні новин. Просто думайте про те, яким повинен бути найкращий репортаж». Кліфф Леві, заступник головного редактора і модератор обговорень в інтернеті, зізнається: «Наша мета полягає в тому, щоб змусити людей зосередитися на переживаннях, які викликає The New York Times у цю хвилину чи в наступні дві години в їхньому телефоні. Я вважаю, що сьогодні теж є люди, які планують свій день. І це чудово. Але найважливіші для нас категорії “тепер” і “тут”, і саме інформаційний обмін у контексті цих понять є предметом нашого довготривалого проекту». Цей інформаційний метаболізм не зміниться за одну ніч. Він зміниться поступово, завдяки великій кількості незначних та більш вагомих подій. Усе залежить від способу збирання інформації та від того, на чому ви зосереджуєте увагу.

Певно, у вас теж є нові потреби та запити, які не відповідають звичним шаблонам зустрічей. Можливо, ви не знаєте, що робити з багажем старих уявлень, і сподіваєтеся, що все вирішиться саме. Якщо навіть так — нічого страшного. Не переживайте, якщо ви досі організовуєте традиційні щомісячні збори персоналу, які нічим не відрізняються від минулих зібрань. Але все ж таки вам слід повчитися в інших людей, які допомагають розв’язувати проблеми під час колективних зустрічей. Якщо вони застосовують новаторські ідеї, то, напевно, вони замислювалися над своїми потребами й цілями. Якщо ви організовуєте зустрічі так, як колись працювали Центр правосуддя району Ред-Гук та газета The New York Times, то ваші зустрічі будуть беззмістовними, позбавленими живих взаємин. Вони не виконуватимуть навчальної функції. На них люди не підтримуватимуть одне одного. Такі зустрічі будуть безперспективними.

Почніть збиратися заради чогось

Шоу Seinfeld — телепередача «ні про що». Коли люди сходяться разом без мети, їхні зустрічі беззмістовні. Хоча більшість знає це й без мене. Тож дехто намагається закласти фундамент для раціональних зустрічей, наповнивши свої сходини чимось. Я раджу вам брати приклад із них, але рухатися ще далі.

Багато цілей для наших зустрічей видаються нам благородними, але вони також бувають тривіальними та буденними. Хтось може сказати: «Ми влаштуємо привітальну вечерю, щоб новий колега по роботі не почувався зайвим у нашому дружному колективі». А інший скаже: «Я відсвяткую день народження, щоб підбити підсумки року». Це все цілі, але вони не відображають змістовної мети для зустрічі й не дають відповіді на питання: чи не буде це трішки обтяжливо? Чи витримають нашу зустріч до кінця? Чи сподобається це гостям (та й організатору)? Чи буде це слушним для кожного?

Ці питання можуть здатися недоречними в певних випадках — наприклад, під час зборів, або гри в покер, або конференції. Ви можете замислитися: чому мою зустріч треба витримати до кінця? Це ж не героїчна битва. Я не раз чула таке раніше. Щоразу, коли я спонукаю моїх клієнтів глибше задуматися над метою зустрічі, настає момент, коли їм здається, що їх готують до третьої світової війни. Проте саме такий підхід до організації зібрання допомагає чітко сформувати зрозумілу мету. Зустрічі, які подобаються кожному, можливі, але вони майже ніколи не викликають захват. Сходини, які комусь бувають не до вподоби, але не відштовхують, частіше дивують людей.

Як це зробити? Яким чином придумати щось оригінальне для зустрічі? Що допомагає сформувати чітку, раціональну та змістовну мету?

Основний складник — це конкретність. Що особливіша та змістовніша зустріч, то конкретніша її мета, то більше вона приваблює людей. Я переконалась у цьому на власному досвіді, але один з моїх клієнтів вирішив перевірити це і зібрав багато інформації.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.