2022

ISBN 978-966-982-964-1 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Перекладено за виданням:

Gottman J. M., Ph.D., DeClaire J. Raising An Emotionally Intelligent Child : The Heart of Parenting / John M. Gottman, Ph.D., Joan DeClaire. — New York : Simon & Schuster Paperbacks, 1997. — 240 p.

Переклад з англійської Христини Шиналь

Дизайнер обкладинки Валерія Прядко

Ґоттман Дж.

Ґ60 Емоційний інтелект у дитини / Джон Ґоттман, Джоан Деклер; пер. з англ. Х. Шиналь. — Х. : Віват, 2022. — 272 с. — (Серія «Саморозвиток», ISBN 978-966-942-827-1).

ISBN 978-966-982-340-3 (укр.)

ISBN 978-0-684-80130-8 (англ.)

Багато популярних нині порадників з виховання ігнорують світ емоцій. Вони спираються на теорії, де більше уваги приділено поведінці дітей, а не емоційній складовій. На основі 20-річних досліджень Джон Ґоттман дійшов феноменального висновку: діти, яких батьки виховували за допомогою обговорення емоцій, стають тими, кого Деніел Ґоулман називає «емоційно розвиненими людьми». Хочете, щоб ваша дитина менше хворіла та виявляла більш високу концентрацію? Будувала добрі стосунки з іншими дітьми навіть у складних ситуаціях у підлітковому віці (наприклад, коли її дражнять)? Ліпше розуміла людей, мала більше друзів, краще вчилася в школі та зростала емоційно розвиненою особистістю?

Ця книжка розповість вам про п’ять кроків, які допоможуть розвинути емоційний інтелект вашої дитини. Тут є універсальні інструкції для батьків, зацікавлених у щасливому майбутньому дитини.

УДК 159.922.7

© John Gottman, 1999

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2022

Слова подяки

Ідея цього дослідження «метаемоцій» виникла в 1984 році, коли Джон Ґоттман у відпустці зайшов у лабораторію Роберта Левенсона і Пола Екмана в Сан-Франциско. Без підтримки Роберта Левенсона, який допоміг Ґоттманові організувати психофізіологічну лабораторію, вона так і залишилася б на папері. Це дослідження було першим із тих, що ми провели в новій лабораторії. Ми дістали велику підтримку від доктора Майкла Ґуралніка, директора Центру з вивчення вроджених вад розвитку людини (CHDD), — він дозволив нам скористатися всім, що має CHDD, зокрема лабораторією інструментального розвитку Вашингтонського університету. Крім того, дослідницька група здобула гранти на наукові дослідження від Національного інституту психічного здоров’я (НІПЗ) за темою «Конфлікти між подружжям, виховання дітей і їхній емоційний розвиток» і за темою «Формування дружніх взаємин між дітьми», заохочувальне стимулювання від НІПЗ, що дозволило продовжити дослідження, і премію за наукові дослідження, присуджену Джонові Ґоттману. Ґоттман висловлює вдячність за велику любов, допомогу й інтелектуальну співпрацю своїй дружині Джулії Шварц-Ґоттман, разом з якою вони ведуть заняття в батьківських групах в Інституті шлюбу і сім’ї в Сієтлі та в злагоді виховують доньку Морію. Він також висловлює глибоку вдячність за велику любов, терпіння і педагогічну майстерність своїй дочці Морії. Він дякує за зауваження Маркові Мелоуну, який не тільки уважний читач, а й відданий батько, і письменниці Сондрі Корнблатт за змістовний відгук на цей рукопис.

Присвячую роботі й пам’яті доктора Хаїма Ґінотта

Передмова Деніела Ґоулмана

Нині діти переживають важкі часи, і їхні батьки, відповідно, теж. За останні одне-два десятиліття в житті дітей відбулися величезні зміни, через які їм важче опанувати навички людських почуттів, через що висуваються додаткові вимоги до батьків. Батьки повинні дізнаватися про ефективніші способи навчання дітей засад емоційного й соціального життя. І це практичне керівництво покликане допомогти їм.

Мабуть, емоційне виховання ніколи ще не було настільки необхідним. Подивімося на статистику. За останні кілька десятиліть кількість убивств серед підлітків збільшилася в чотири рази, кількість самогубств — у три, і подвоїлася кількість зґвалтувань. За цими цифрами — загальна емоційна хвороба суспільства. Вивчення загальнонаціональної випадкової вибірки з понад двох тисяч американських дітей, за оцінкою їхніх батьків і вчителів, спочатку в середині 1970-х, а потім наприкінці 1980-х продемонструвало довгострокову тенденцію до зниження основних емоційних і соціальних навичок. За цей час показники знизилися більш ніж за сорока пунктами. У середньому діти стали більш нервовими й дратівливими, більш похмурими й примхливими, більш пригніченими й самотніми, більш імпульсивними й неслухняними.

Це зниження є результатом значних змін, що відбулися в нашому суспільстві. Нові економічні реалії змушують батьків працювати більше, ніж попередні покоління, а отже, у них залишається менше вільного часу, який можна провести з дітьми. Дедалі більше сімей мешкає далеко від родичів, часто в районах, де батьки бояться дозволити маленьким дітям бавитися на вулиці, не кажучи вже про те, щоб зайти до сусідів. Замість грати з однолітками, діти дедалі більше сидять перед екраном телевізора чи комп’ютера.

Протягом усієї довгої історії розвитку людства діти діставали основні емоційні й соціальні навички від батьків, родичів, сусідів чи граючись з іншими дітьми.

Відсутність можливості навчитися засад емоційного розвитку призводить до поганих наслідків. Факти свідчать про те, що нездатність дівчаток розрізняти відчуття тривоги й голоду в майбутньому призводить до безладного харчування, а ті, хто в ранні роки не навчився контролювати свої бажання, мають великі шанси завагітніти в підлітковому віці. Для хлопчиків імпульсивність у ранні роки може означати підвищений ризик потрапити на стежку злочинності й насильства. Для всіх дітей незалежно від статі нездатність упоратися з тривогою і депресією збільшує імовірність зловживання наркотиками або алкоголем.

З огляду на нові умови батьки повинні максимально використовувати дорогоцінні моменти, які вони можуть присвятити своїм дітям, і докласти всіх зусиль, щоб прищепити їм ключові навички міжособистісного спілкування, такі як можливість зрозуміти й впоратися з відчуттями, що їх турбують, контроль над імпульсами й емпатія. У своїй книжці Джон Ґоттман пропонує науково обґрунтований і надзвичайно практичний спосіб, що дозволяє батькам дати дітям необхідний набір інструментів для подальшого життя.

Деніел Ґоулман, автор книжки «Емоційний інтелект»

Вступ

Перед тим як стати батьком, я майже двадцять років був фахівцем із вікової психології та вивчав емоційне життя дітей. Але лише в 1990 році, коли народилася наша дочка Морія, я почав по-справжньому розуміти стосунки між батьками та дітьми.

Як і багато батьків, я не міг уявити собі тієї сили почуттів, які матиму до своєї дитини. Я поняття не мав, який буду схвильований, коли вона вперше всміхнеться, навчиться говорити й читати книжку. Не уявляв собі, скільки терпіння й уваги вона вимагатиме в мене щохвилини й наскільки сильно я хотітиму задовольняти її потребу в увазі. Однак мене здивували ті відчуття жалю, розчарування і вразливості, які я дістав із народженням дочки. Я засмучувався, коли не міг із нею спілкуватися. Відчував розчарування, коли вона погано поводилася. Почувався вразливим, коли усвідомлював, яким небезпечним може бути світ. Для мене втрата дочки означала б утрату всього.

Усвідомлення власних емоцій допомогло мені зробити низку відкриттів у своїй професійній діяльності. Як єврей, чиї батьки зуміли втекти з Австрії, щоб не стати жертвами Голокосту, я був близький до теоретиків, які відкидали авторитаризм як спосіб виховання морально здорових дітей. Я вважав, що сім’я повинна бути демократичною, а діти та батьки — розумними й рівними партнерами. Роки моїх досліджень динаміки сімейного життя показали, що найбільше на добробут дітей у довгостроковій перспективі впливають емоційні взаємодії між батьками й дітьми.

Дивно, але більшість сьогоднішніх популярних порад батькам ігнорують світ емоцій. Ці поради ґрунтуються на теорії виховання, коли більшу увагу приділяють поведінці дітей, але почуття ігнорують. Проте саме вони є основою поведінки. Кінцева мета виховання полягає не в тому, щоб виховати слухняну й поступливу дитину. Зазвичай батьки хочуть для своїх дітей значно більшого — виховати високоморальних, відповідальних людей, які роблять внесок у життя суспільства, мають достатньо сили, щоб робити власний вибір, застосовують свої таланти, люблять життя і ті задоволення, які воно пропонує, дружать, укладають вдалі шлюби й стають хорошими батьками.

Під час досліджень я виявив, що самої любові для цього замало. Виявляється, секрет виховання в тому, як батьки спілкуються з дітьми в емоційні моменти. На жаль, часто ставлення до емоцій (як власних, так і дитячих) люблячих і дбайливих батьків стає на заваді спілкуванню з дитиною, коли та боїться, або злиться, або сильно засмучена. Цей недолік можна усунути, опанувавши базові навички емоційного виховання.

Я детально вивчав сім’ї за допомогою ретельно спланованих лабораторних експериментів і спостерігав за подальшим розвитком дітей. Після десяти років досліджень я виявив групу батьків, діти яких розвивалися краще за інших. Виявилося, що коли ці діти відчували сильні емоції, їхні батьки робили п’ять дуже простих речей, які я й назвав емоційним вихованням.

Зростаючи, діти, з якими батьки займалися емоційним вихованням, ставали тими, кого Деніел Ґоулман називає «емоційно розвиненими» людьми. Вони вміли краще керувати своїми емоціями, швидше себе заспокоювали, коли були засмучені, їхні серцеві скорочення раніше приходили в норму. Завдяки вищій ефективності фізіологічних реакцій, що відповідають за заспокоєння, такі люди менше страждали на інфекційні захворювання. У них була яскрава здатність до кращої концентрації. У них краще складалися взаємини з іншими навіть у складних ситуаціях у підлітковому віці, коли надмірна емоційність є значною перешкодою (наприклад, коли їх дражнять). Вони краще розуміли людей, у них було більше друзів, вони краще вчилися в школі. Інакше кажучи, у них розвивався своєрідний IQ стосовно людей і світу почуттів, або емоційний інтелект.

У цій книжці я розповім вам про п’ять кроків, які допоможуть розвинути емоційний інтелект вашої дитини.

Мій акцент на емоційному зв’язку між батьками й дитиною ґрунтується на результатах тривалих досліджень. Наскільки мені відомо, це були перші дослідження, які підтвердили ідеї одного з найблискучіших дитячих клініцистів і психологів — доктора Хаїма Ґінотта. Свої ідеї він виклав у трьох книжках, написаних у 1960-х роках. Ґінотт розумів важливість спілкування з дітьми в моменти, коли вони відчувають сильні емоції, і встановив основні принципи, що дозволяють робити це найефективніше.

Емоційне виховання — це послідовність дій, яка допомагає створювати емоційні зв’язки. Коли батьки співчувають дітям і допомагають упоратися з негативними почуттями, такими як гнів, печаль і страх, вони створюють взаємну довіру й прихильність. І хоча батьки, що практикують емоційне виховання, схильні встановлювати деякі заборони, причиною є не непослух дітей. Поступливість, слухняність і відповідальність народжуються з почуття любові і зв’язку, який діти мають у сім’ї. Тобто основою прихильності цінностям сім’ї та виховання високоморальних людей є емоційні взаємодії між членами родини. Діти поводяться згідно із сімейними стандартами, бо серцем відчувають, що від них очікують хорошої поведінки й що правильні вчинки є ознакою належності до сімейного клану.

На відміну від інших теорій виховання, які пропонують суміш зі стратегій стримування поганої поведінки дітей, п’ять кроків емоційного виховання забезпечують основу для підтримання близьких стосунків зі своїми дітьми на всіх етапах їхнього розвитку.

Новим у цій книжці є науково обґрунтований висновок: емоційні взаємодії між батьками й дитиною відіграють головну роль. Тепер ми точно знаємо, що, коли батьки використовують емоційне виховання, вони роблять неоціненний внесок в успіх і щастя своїх дітей.

Пропонований мною підхід до виховання через роботу з дитячими емоціями може допомогти сучасним батькам, які стикаються з проблемами, котрі неможливо було уявити в 1960-х роках. Зі збільшенням кількості розлучень і зростанням насильства серед молоді виховання емоційно здорових дітей набуває ще більшого значення.

Метод дозволяє захистити дітей від ризиків, спричинених подружніми конфліктами й розлученнями. Крім того, я розповідаю про те, як емоційно пов’язаний батько, який перебуває в шлюбі або розлучений, впливає на благополуччя своєї дитини.

Ключ до успішного виховання дітей варто шукати не в складних теоріях, сімейних правилах або заплутаних формулах поведінки, а в глибокому почутті любові й прихильності до своєї дитини, яке проявляється через співпереживання і розуміння. Гарне виховання починається у вашому серці й триває в ті моменти, коли ваші діти переживають сильні емоції: засмучуються, зляться або відчувають страх. Воно полягає в наданні підтримки тоді, коли це дійсно важливо. Ця книга вкаже вам правильний шлях.

Джон Ґоттман

ПРИМІТКА

Ми вважаємо незрозумілою термінологію «він чи вона» або «він/вона». Традиційно автори уникають цієї неприємності, вживаючи виключно чоловічі займенники. Ми вважаємо, що така практика посилює гендерну упередженість. Натомість ми вибрали чергування займенників чоловічого і жіночого роду в усій книжці. Сподіваємося, наша книжка буде однаково корисною батькам дочок та батькам синів.

Розділ 1

Емоційне виховання: ключ до виховання емоційно розвиненої дитини

Діана вже спізнюється на роботу, тому що не може вмовити свого трирічного сина Джошуа надягти куртку, щоб піти в дитячий садок. Після квапливого сніданку й суперечки через черевики Джошуа напружений. Його зовсім не хвилює, що менш ніж за годину мама має бути на важливій зустрічі. Він каже, що хоче залишитися вдома й грати. Коли Діана пояснює, що це неможливо, малюк падає на підлогу. Він засмучений, сердитий, він плаче.

За п’ять хвилин до приїзду няні семирічна Емілі в сльозах звертається до батьків.

— Це несправедливо, що ви залишаєте мене з незнайомою людиною, — ридає вона.

— Але Емілі, — пояснює тато, — няня — хороша знайома твоєї мами. Крім того, ми купили квитки на цей концерт уже кілька тижнів тому.

— А я все одно не хочу, щоб ви їхали, — плаче дівчинка.

Чотирнадцятирічний Метт говорить мамі, що його вигнали зі шкільного ансамблю, тому що в автобусі хтось курив марихуану й учитель подумав, що це він.

— Клянуся Богом, це був не я, — каже Метт.

Але оцінки хлопчика погіршилися, і до того ж у нього нова компанія.

— Я тобі не вірю, Метте, — мовить мати. — Поки ти не виправиш оцінки, я не дозволяю тобі нікуди ходити.

Не кажучи ні слова, розлючений Метт вискакує за двері.

Три сім’ї. Три конфлікти. Ці діти різного віку, на різних стадіях розвитку, але їхні батьки зіткнулися з тією самою проблемою — як упоратися з дітьми, коли ті охоплені емоціями. Як і більшість батьків, вони хочуть ставитися до своїх дітей справедливо, з терпінням і повагою. Вони знають, що перед дітьми безліч завдань, і хочуть бути поруч, щоб пояснювати й підтримувати. Вони хочуть побудувати з дітьми міцні, здорові стосунки та навчити їх ефективно розв’язувати проблеми. Батьки хочуть ставитися до дітей правильно, але не мають для цього можливості.

Добре виховання вимагає чогось більшого, ніж інтелектуальне керівництво. Воно зачіпає особистісні риси — на відміну від більшості рекомендацій, які отримували батьки протягом багатьох років. Добре виховання має впливати на емоції.

Останнім часом науковці з’ясували, яку величезну роль у нашому житті відіграють емоції. Вони дізналися, що успіх і щастя в усіх сферах життя, зокрема в сімейних стосунках, визначаються усвідомленням власних емоцій і здатністю справлятися з почуттями. Цю якість називають емоційним інтелектом. З точки зору виховання вона означає, що батьки повинні розуміти почуття своїх дітей, уміти їм співчувати, заспокоювати й направляти. У дітей, які отримують більшу частину уроків про емоції від батьків, ця якість означає здатність контролювати імпульси, мотивувати себе, розуміти соціальні сигнали інших людей і справлятися зі злетами та падіннями.

«Сім’я є тим місцем, де ми вперше починаємо вивчати емоції, — пише Деніел Ґоулман, психолог і автор книги «Емоційний інтелект», у якій докладно описав наукові дослідження, що дозволили нам глибше проникнути в цю галузь. — У сім’ї ми вперше дізнаємося, які почуття маємо відчувати щодо себе, як думати про ці почуття, як на них реагувати і як розуміти й висловлювати власні надії та страхи. Ця емоційна освіта містить не тільки те, що батьки говорять і як вони поводяться з дітьми, а й способи, які допомагають їм упоратися з власними почуттями, обмін емоціями між чоловіком і дружиною. Деякі батьки є обдарованими емоційними вчителями, деякі — огидними».

Чим відрізняється поведінка цих батьків? Оскільки я психолог-дослідник, який вивчає взаємодії між батьками та дітьми, то більшу частину останніх двадцяти років я провів у пошуках відповіді на це запитання. Працюючи з дослідницькими групами з Іллінойського і Вашингтонського університетів, я здійснив два поглиблені дослідження 119 сімей, спостерігаючи, як батьки і діти реагують одне на одного в емоційно напружених ситуаціях. Ми спостерігали за дітьми із чотирьох років до підліткового віку. Окрім того, ми спостерігаємо за 130 парами молодят, оскільки вони скоро теж стануть батьками. Наші дослідження містять тривалі бесіди з батьками, обговорення їхніх шлюбів, їхні реакції на емоційні переживання своїх дітей та їхню обізнаність щодо ролі емоцій у житті. Ми оцінювали фізіологічні реакції дітей під час стресових взаємодій «батько/мати — дитина». Ми уважно спостерігали й аналізували емоційні реакції батьків на гнів і сум дітей. Потім повторно зв’язувалися із цими сім’ями, щоб дізнатися, як розвиваються їхні діти, — про їхнє здоров’я, успішність, емоційний розвиток і соціальні відносини.

Наші результати прості, але захопливі. Ми виявили, що більшість батьків належать до однієї з двох категорій: тих, хто вчить дітей керувати своїми почуттями, і тих, хто цього не робить.

Батьків, які вчать керувати емоціями, я називаю емоційними вихователями. Подібно до спортивних тренерів, вони навчають дітей уміння справлятися зі злетами й падіннями. Ці батьки дозволяють дітям висловлювати негативні емоції. Вони приймають їх як факт життя і використовують емоційні моменти, щоб навчити дітей важливих життєвих уроків і побудувати з ними ближчі стосунки.

— Коли Дженніфер сумно, я вважаю це дуже важливим часом для того, щоб створити між нами зв’язок, — розповідає Марія, мати п’ятирічної дівчинки, учасниці одного з наших досліджень. — Я кажу, що хочу з нею поговорити й дізнатися, що вона відчуває.

Як і багато інших батьків, що практикують емоційне виховання, Ден, тато Дженніфер, розцінює смуток і гнів своєї дочки як час, коли вона потребує його найбільше.

— Саме в такі моменти я найбільше почуваюся батьком, — каже Ден. — Я повинен бути поруч із нею… Повинен сказати їй, що все гаразд. Що вона переживе й цю проблему, як безліч інших.

Батьків, подібних до Марії і Дена, можна описати як «теплих» і «позитивних», але для розвитку емоційного інтелекту тільки тепла й позитивного ставлення недостатньо. Насправді більшість батьків ставляться до своїх дітей із любов’ю та увагою, але далеко не всі вміють ефективно справлятися з їхніми негативними емоціями. Серед батьків, які не можуть розвинути в дітей емоційний інтелект, я виокремив три типи:

1. Ті, які відштовхують, — це ті, хто не надає значення негативним емоціям дітей, ігнорує їх або вважає дрібницею.

2. Ті, які не схвалюють, — це ті, хто критикує дітей за прояв негативних емоцій, може насварити чи навіть покарати за них.

3. Ті, які не втручаються, — вони приймають емоції дітей, співчувають, але не пропонують шляхи розв’язання проблем і не встановлюють межі.

Щоб показати вам, наскільки по-різному реагують на почуття своїх дітей емоційні вихователі й представники трьох вищеописаних типів, уявімо Діану, чий син не хоче йти в дитячий садок, у кожній із цих трьох ролей.

Якби Діана була матір’ю, яка відштовхує, то могла б сказати Джошуа, що небажання іти в дитячий садок — це погано; що немає причин сумувати через те, що він іде з дому. Потім вона могла б спробувати відвернути його від сумних думок, підкупивши печивом або розповіддю про цікаві заходи, заплановані вихователем.

Якби вона належала до тих, хто не схвалює, то могла б насварити Джошуа, сказати, що втомилася від його нахабної поведінки, і пригрозити покарати.

Якби вона схилялася до невтручання, то могла б прийняти розлад і гнів Джошуа, поспівчувати йому, сказати, що для нього є природним бажання залишитися вдома, — але не знала б, що робити далі. Не маючи можливості залишити малюка вдома й не бажаючи сварити, карати або підкуповувати, можливо, урешті-решт вона пішла б на угоду: «Я пограю з тобою десять хвилин, а після цього ми вийдемо з дому без сліз». І це могло б тягнутися до наступного ранку.

А якби Діана була емоційною вихователькою? Вона почала б зі співчуття, як мати, що не втручається, давши Джошуа зрозуміти, що розуміє його сум, а потім показала, як він може впоратися з неприємними емоціями. Можливо, їхня розмова звучала б приблизно так:

Діана: Надягай куртку, Джошуа. Час іти.

Джошуа: Ні! Я не хочу йти в дитячий садок!

Діана: Не хочеш? Чому?

Джошуа: Тому що я хочу залишитися тут, з тобою.

Діана: Хочеш залишитися?

Джошуа: Так, я хочу залишитися вдома.

Діана: Боже, здається, я знаю, що ти відчуваєш. Іноді вранці мені теж хочеться, щоб ми з тобою забралися в крісло й разом подивилися книжки, а не кидалися до дверей. Але знаєш що? Я пообіцяла людям на роботі, що прийду точно о 9:00, і я не можу порушити обіцянку.

Джошуа (плачучи): Чому не можеш? Це несправедливо. Я не хочу йти.

Діана: Іди сюди, Джоше. (Садовить його на коліна.) Вибач, любий, але ми не можемо залишитися вдома. Я розумію, ти почуваєшся засмученим.

Джошуа (киває): Так.

Діана: І тобі сумно?

Джошуа: Так.

Діана: Мені теж трохи сумно. (Вона дозволяє синові поплакати.) Я знаю, що ми можемо зробити. Подумаймо про день, коли нам не треба буде йти ні на роботу, ні в дитячий садок. Ми зможемо провести разом цілий день. Можеш придумати щось особливе, що ти хотів би зробити?

Джошуа: Їсти млинці й дивитися мультики?

Діана: Так, це було б здорово. Що-небудь іще?

Джошуа: А ми зможемо взяти мою вантажівку в парк?

Діана: Думаю, так.

Джошуа: І ми зможемо взяти із собою Кайла?

Діана: Можливо. Ми повинні спитати його маму. Але зараз мені час іти на роботу, добре?

Джошуа: Добре.

На перший погляд емоційний вихователь може здатися типом батьків, який відштовхує, тому що він відволікає Джошуа від думки залишитися вдома. Але є істотна різниця. Як емоційна вихователька, Діана визнала сум сина, допомогла йому назвати свою емоцію, дозволила її відчути й перебувала поруч, поки він плакав. Вона не намагалася відвернути його увагу від його почуттів. Вона не сварила його за сум, як зробила б мати, яка не схвалює. Вона дозволила малюкові зрозуміти, що поважає його почуття і вважає, що його бажання обґрунтоване.

На відміну від матері, яка не втручається, емоційний вихователь встановлює межі капризів дитини. Діана витратила кілька додаткових хвилин, щоб упоратися з почуттями Джошуа, але дала йому зрозуміти, що не збирається спізнюватися на роботу й порушувати свою обіцянку колегам. Джошуа був розчарований, і Діана розділила з ним це відчуття. Тож вона дала Джошуа можливість дізнатися, відчути й прийняти емоцію, а потім показала, що можна вийти за межі свого суму, почекати й отримати бажане іншого дня.

Ця відповідь є частиною процесу емоційного виховання, який я і мої колеги вивели зі спостережень за успішними взаємодіями батьків із дітьми. Процес, як правило, складається з п’яти етапів. Батьки:

* розуміють, яку емоцію відчуває дитина;

* вважають емоції можливістю для зближення і навчання;

* співчутливо вислуховують і визнають почуття дитини;

* допомагають малюкові знайти слова на позначення емоції, яку він відчуває;

* разом із дитиною виробляють стратегії розв’язання проблеми, одночасно встановлюючи кордони.

Вплив емоційного виховання на розвиток дитини

Чим же емоційне виховання відрізняється від звичайного? Спостерігаючи й детально аналізуючи слова, дії та емоційні реакції сімей, ми виявили воістину значний контраст. Діти, чиї батьки постійно використовують емоційне виховання, мають міцніше здоров’я і стають успішнішими. У них краще складаються стосунки з друзями, менше проблем із поведінкою, вони менш схильні до насильства. Діти, які мають досвід емоційного керівництва, мають краще емоційне здоров’я, менше негативних та більше позитивних почуттів.

Є ще один результат, який я вважаю найдивовижнішим: коли батьки використовують техніку емоційного виховання, діти стають стійкішими. Діти, які сумують, сердяться або бояться, потрапляючи в скрутну ситуацію, уміють швидко себе заспокоїти, прийти в норму і продовжувати продуктивну діяльність. Інакше кажучи, ці діти мають вищий емоційний інтелект.

Наша робота показала, що емоційне виховання може захистити дітей навіть від поширеного шкідливого впливу сімейних криз — від подружніх конфліктів і розлучень. З огляду на той факт, що понад половину сучасних шлюбів закінчується розлученнями, мільйонам дітей загрожують проблеми, пов’язані з розпадом сім’ї. Це низька успішність, неприйняття іншими дітьми, депресії, хвороби та антигромадська поведінка. Аналогічні проблеми виникають у дітей, які конфліктують із батьками, навіть якщо ті не розлучилися: коли мати й батько постійно сваряться, їхні конфлікти заважають дитині мати дружні стосунки. Ми також виявили, що подружні конфлікти знижують шкільні успіхи дітей і підвищують сприйнятливість до захворювань. Ми знаємо, що головним результатом епідемії розірвання шлюбів у нашому суспільстві є збільшення девіантної та насильницької поведінки серед дітей і підлітків.

Коли подібні ситуації (конфлікти, роздільне проживання або розлучення) виникають у сім’ях, які практикують емоційне виховання, результат інший. Хоча в цілому такі діти мають вигляд сумніший за інших дітей, які брали участь у нашому дослідженні, — виявилося, що емоційне виховання захищало їх від згубних наслідків, які спостерігали в решти дітей, що пережили розлучення батьків. Вони не починали гірше вчитися, не були агресивними й не мали проблем з однолітками. Тому ми можемо вважати емоційне виховання першим науково підтвердженим буфером проти емоційної травми розлучення.

Ще одне несподіване відкриття, яке ми зробили під час досліджень, пов’язане з батьком. Практикуючи метод емоційного виховання, батьки надзвичайно позитивно впливають на розвиток емоційного інтелекту своїх дітей. Якщо батьки розуміють почуття своїх дітей і намагаються допомогти їм розв’язати проблеми, діти краще вчаться в школі й успішніше будують стосунки з іншими людьми. І навпаки, емоційно віддалені батьки, суворі, критичні, які відкидають емоції, — можуть мати глибоко негативний вплив на дітей. У середньому такі діти гірше навчаються, більше сваряться з друзями й більше хворіють. (Цей акцент на батька не означає, що мати не впливає на емоційний інтелект. Її взаємодія з дітьми відіграє важливу роль. Однак ми з’ясували, що вплив батька є набагато сильнішим, попри те, хороший він чи поганий.)

Значення присутності батька в житті дитини не можна не помітити, навіть коли 28 % американських дітей живуть лише з матерями. Звичайно, це не означає, що краще жити хоч із кимось із батьків, ніж зовсім без них. Емоційно присутній тато може бути величезною перевагою для розвитку дитини, натомість холодний і жорстокий — завдати великої шкоди.

Незважаючи на наші висновки про те, що емоційне виховання може допомогти дітям вирости більш здоровими й успішними, ця техніка в жодному разі не є ліками проти серйозних сімейних проблем, для розв’язання яких слід залучати професійного психотерапевта. На відміну від прихильників багатьох інших теорій виховання, я не стверджуватиму, що емоційне виховання є панацеєю від проблем сімейного життя. Його застосування не зупинить чвари, різкі слова, сум і стрес. Сімейне життя не обходиться без конфліктів. Проте щойно ви почнете використовувати цей підхід, відчуєте себе ближчими до своїх дітей. А близькість і повага до членів родини допомагають легше справлятися з проблемами.

І нарешті, емоційне виховання не означає відсутності дисципліни. Насправді, коли ви емоційно близькі зі своїми дітьми, ви більше в них вкладаєте, а отже, можете більше на них впливати. Ваше становище дозволяє вам бути суворими. Якщо ви бачите, що діти припускаються помилок або не хочуть виконувати якусь роботу, можете зробити їм зауваження. Ви не боїтеся встановлювати межі. Не боїтеся сказати, що діти вас розчарували, коли знаєте, що вони можуть чинити краще. А оскільки між вами є емоційний зв’язок, то вони дослухаються до ваших слів, їх цікавить ваша думка й вони не хочуть викликати ваше невдоволення. Отже, емоційне виховання допомагає вам мотивувати дітей і управляти ними.

Звісно, таке виховання потребує значного залучення і терпіння, по суті воно майже не відрізняється від роботи будь-якого тренера. Якщо хочете, щоб ваша дитина досягла успіху в бейсболі, ви ж не відмовляєтеся від гри, а виходите на подвір’я і тренуєте її. Точно так само, якщо хочете, щоб дитина справлялась із почуттями, стресом і розвивала здорові стосунки, ви не повинні закриватися або ігнорувати негативні емоції; ви повинні знайти з дитиною спільну мову й направляти її.

Емоційними вихователями можуть бути бабусі й дідусі, учителі та інші дорослі, але батьки — у привілейованому становищі. Зрештою, саме вони встановлюють правила, за якими гратиме дитина. І саме вони будуть із нею поруч у складних ситуаціях: коліки, привчання до горщика, війна з братами й сестрами або скасоване побачення. Дитина дивиться на вас в очікуванні сигналу. Тож надягайте тренерську бейсболку й допомагайте своєму малюкові виграти гру.

Як виховання допоможе дитині знизити ризики

Сучасні батьки стикаються з проблемами, яких не було в попередніх поколінь. Якщо в 1960-х батьки переживали через алкоголь на випускному вечорі, то сьогодні вони постійно турбуються через поширення кокаїну в середній школі. Учорашні батьки хвилювалися, що їхні дочки-підлітки можуть завагітніти; сьогодні вони розповідають п’ятикласникам про СНІД. Покоління тому боротьба за сфери впливу між молодіжними бандами спалахувала тільки в неблагополучних районах і закінчувалася бійками та рідко — ножовим ударом. Сьогодні молодіжні банди є навіть у благополучних районах, де живуть представники середнього класу. А з поширенням торгівлі наркотиками та вогнепальною зброєю їхні сутички нерідко закінчуються перестрілками зі смертельними наслідками.

Число жорстоких злочинів проти молодих людей зростає із загрозливою швидкістю. Від 1985 до 1990 року кількість убивств темношкірих хлопців 15—19 років збільшилася на 130 %, білих — на 75 %, дівчат усіх рас — на 30 %. Американські чоловіки здійснюють тяжкі злочини в більш молодому віці. Від 1965 до 1991 року число арештів неповнолітніх за насильницькі злочини зросло більш ніж утричі, причому з 1982 до 1991 року кількість неповнолітніх, заарештованих за вбивства, збільшилася на 93 %, а за напад за обтяжувальних обставин — на 72 %.

Сьогодні батьки повинні зробити щось більше, ніж забезпечити дітей харчуванням, дати гарну освіту й прищепити тверді моральні принципи. Їм доводиться дбати про виживання своїх дітей. Як ми можемо вберегти їх від епідемії насильства, яка увійшла в молодіжну культуру? Як можемо переконати їх відкласти початок статевого життя, допоки вони не стануть достатньо зрілими, щоб зробити відповідальний і безпечний вибір? Як можемо навчити дбати про власне здоров’я, щоб вони утримувалися від зловживання наркотиками й алкоголем?

Протягом багатьох років соціологи доводять, що діти втягуються в антигромадську, протиправну поведінку в результаті проблем у сім’ях: подружніх конфліктів, розлучень, фізичної або емоційної відсутності батька, насильства, поганого виховання, бездоглядності, наркоманії та бідності. Потрібно, щоб молоді люди укладали міцніші шлюби, щоб батьки мали економічну й соціальну підтримку, необхідну, аби піклуватися про своїх дітей. Але поки що наше суспільство рухається у зворотному напрямку.

1950 року тільки 4 % молодих матерів не перебували в шлюбі, сьогодні їх близько 30 %. І хоча більшість сучасних матерів-одиначок усе ж таки виходять заміж, високий коефіцієнт розлучень — зараз розпадається понад половину всіх нових шлюбів — призводить до того, що їхня кількість суттєво не зменшується. Зараз подібних сімей близько 28 %, і половина з них мають дохід нижчий від межі бідності.

Багатьом дітям із розлучених сімей не вистачає фінансової та емоційної батьківської підтримки. Дані перепису населення США в 1989 році показали, що повну суму аліментів отримують трохи більше від половини матерів, чверть отримують аліменти частково, а п’ята частина — узагалі нічого. Одне з досліджень показало, що через два роки після розлучення більшість дітей протягом року не бачить своїх батьків.

Повторний шлюб, якщо він відбувається, призводить до нових проблем. Причому повторні шлюби частіше закінчуються розлученнями. І хоча вітчими забезпечують надійніший дохід, стосунки в родині часто стають причиною додаткового стресу, плутанини й суму в житті дитини. У сім’ях із дітьми від різних шлюбів частіше трапляється жорстоке поводження з дітьми.

За даними дослідження, яке провели канадські фахівці, діти дошкільного віку, які проживають у сім’ях із нерідним батьком, у сорок разів частіше страждають від фізичного та сексуального насильства, ніж ті, хто живе з біологічними батьками.

Діти з емоційним болем не залишають свої домашні проблеми перед дверима школи. У результаті американські школи повідомили про різке зростання проблемної поведінки. Державним школам доводиться надавати більшу соціальну допомогу дітям, чиї емоційні потреби не задовольняють удома. По суті, школи стають емоційними буферними зонами для дітей, які постраждали від розлучення, бідності й відсутності уваги. (І таких дітей дедалі більше.) Тому в дітей залишається менше часу й сил на базову освіту, про що свідчить зниження успішності.

Крім того, усі сім’ї відчувають тиск змін в економіці. Багато жінок працюють. Коли партнер-чоловік втрачає роль єдиного годувальника, у багатьох парах відбувається «зміна влади», що спричиняє додаткове напруження. Разом із тим роботодавці почали вимагати, щоб співробітники працювали довше. На думку гарвардської професорки економіки Джульєтти Шор, середня американська сім’я працює на тисячу годин на рік більше, ніж двадцять п’ять років тому. Порівняно з 1970-ми дозвілля американців скоротилося на третину. У результаті вони менше часу приділяють таким базовим потребам, як сон, їжа та ігри з дітьми. З 1960 до 1986 року час, який батьки могли проводити з дітьми, скоротився більш ніж на десять годин на тиждень. Сьогодні американці менше беруть участь у громадських і релігійних заходах, які підтримують структуру сім’ї. Наше суспільство стає дедалі мобільнішим: часто, змінюючи роботу, люди переїжджають в інше місто, і все більша кількість сімей втрачає підтримку родичів і близьких друзів.

У результаті соціальних змін істотно зростають ризики для здоров’я і благополуччя дітей. Інститути ж, які допомагають сім’ям захищати та підтримувати дітей, стають дедалі слабшими.

Проте ми як батьки зовсім не безпорадні. Створюючи емоційні зв’язки зі своїми дітьми, ми захищаємо їх від багатьох ризиків і допомагаємо розвинути емоційний інтелект. У нас дедалі більше доказів того, що діти, які відчувають любов і підтримку батьків, краще протистоять загрозам юнацької жорстокості, асоціальної поведінки, наркоманії, передчасної статевої активності, підліткового суїциду та інших соціальних бід. Діти, які відчувають, що їх поважають і цінують у сім’ї, краще вчаться в школі, у них більше дружніх зв’язків, більш здорове й успішне життя.

Тепер, здійснивши глибше дослідження динаміки емоційних стосунків у сім’ях, ми починаємо розуміти, чому так відбувається.

Емоційне виховання як еволюційний крок

Досліджуючи емоційне життя сімей, ми просимо батьків розповісти про їхню реакцію на негативні почуття дошкільнят. Подібно до багатьох батьків Майк розповідає, що, коли його чотирирічна донька Беккі злиться, це кумедно.

— Вона вигукує «Чорт забирай!» і стає схожою на злого карлика. Це дуже смішно! — каже він.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.