2022

ISBN 978-966-982-966-5 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Перекладено за виданням: Lim R. Vanessa Yu’s magical Paris tea shop / Roselle Lim. — New York: Berkley, 2020. — 320 p.

Переклад з англійської Богдани Синякевич та Ірини Веремій

Дизайнер обкладинки Рената Куртвелієва-Бережна

Лім Р.

Л58 Магічна чайна крамничка Ванесси Ю в Парижі / Розелль Лім ; пер. з англ. Б. Синякевич та І. Веремій. — Х. : Віват, 2022. — 320 с. — (Серія “Художня література”, ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-523-0 (укр.)

ISBN 978-1-984-80327-6 (англ.)

Дар передбачення видається для Ванесси справжнісіньким прокляттям, тож вона понад усе прагне його позбутися. Навіть відмовилася від чаю на користь кави, щоб уникати дивних натяків долі на споді чашок і в чайних листочках. Дівчина почувається винною через те, що з людьми навколо трапляються нещастя. Не кажучи вже про власні невдачі, особливо в коханні… Якось вона наважується покинути рідну домівку та вирушає до Парижа на запрошення тітки. Оце й воно — шанс на нове життя та спроба навчитися контролювати свої здібності! У затишній чайній крамничці Ванесса знаходить спокій… і не тільки. Та чи зможе вона остаточно опанувати свій дар і впоратися з настирливою долею? Хіба можна змінити те, що зірки вже визначили за нас?

УДК 821.111(73)

© Roselle Lim, 2020

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2022

Роберту, mon coeur et ma vie[1], і моєму улюбленому місту — Парижу!

1 Моє серце, моє життя (фр.). (Тут і далі прим. пер.)

Розділ перший

Я передбачила майбутнє у свій день народження, коли мені виповнилося три роки. Мої тітки попивали чай, а мати залишила своє горнятко на маленькому столику біля дивана. Як і будь-яка допитлива дитина, я намагалася уподібнитися старшим жіночкам: потяглася маленькими рученятами до керамічного горнятка без ручки. Пальчики не могли обхопити всю його опуклість. Я сьорбнула. А тоді взялася видивлятися, як на дні кружляють чайні листочки. У мене все попливло перед очима, а рот наповнився гірким присмаком грейпфрутової шкірки.

«Хофстри переїздять. Джефф більше не кохає Рейчел».

Я заплакала і впала на підлогу, не в змозі впоратися зі смутком, який мене охопив. Тітоньки заметушилися довкола мене, а мама міцно пригорнула до себе. Вони щось шепотіли китайською на діалекті міньнань, але я чула лише одне ім’я — то було ім’я моєї тітки Евелін.

Будь-яка можливість зробити вибір у житті згасала, як ті свічки на моєму святковому торті.

Кожне передбачення має свій смак. Нова сімейна бізнес-авантюра гостра на смак — як-от шмат смаженої свинини. А сварка в родині гірка — то вже як купа залежаного сміття, як горня холодного чаю. Щасливий випадок, приміром, коли завагітніла тітонька Нінг і в неї народилася солоденька донечка, — він солодкий, як серединка добре просмажених китайських кунжутних кульок.

Останнє щасливе передбачення я зробила чотири місяці тому — воно стосувалося весілля моєї кузини Синтії. Привело воно мене, мою тітку та дядька до Вільямса Сономи, щоб ми могли познайомитися з процедурою реєстрації шлюбу. Три тижні тому в улюбленій галереї я придбала кузині абстрактну картину, виконану в різних техніках. Ми вирішили, що ідеальним місцем для цього витвору мистецтва буде вітальня й висітиме він там над її улюбленим низеньким, мінімалістичним, із березового дерева фуршетним столиком. Сьогодні ж я ходила за тіткою та дядьком назирці — допомагала робити закупи та подарунки для Синтії.

У крамниці, куди ми зайшли, на позолочених дерев’яних полицях виблискував своїми боками металевий посуд, а поряд із ним було викладено столове начиння. Але все це мене не цікавило. Я вважала, що дарувати треба не каструлі та пательні, а картини.

Тітка Фей торкнулася моєї руки.

— І справді, навіщо їй той посуд? Та ще й стільки всього. Адже дівчина не вміє і не любить куховарити.

— Можливо, згодиться для натхнення, — висловила я припущення. — Колись же вона та навчиться!

Ані я, ані Синтія терпіти не можемо куховарити, тож компенсуємо таке невміння цілою бібліотекою меню на виніс з найкращих ресторанів. Онлайн-формат меню зберігаємо для зручності, а паперовий тримаємо як трофеї.

І хоча я вже знала, що це весілля невдовзі відбудеться, хоч і любила свою кузину, мене все одно охопив неспокій. Коли Синтія вийде заміж, я залишуся найстаршою неодруженою кузиною. Самотність означає, що, коли збиратиметься велика родина, тобі не минути її прискіпливої уваги й нікуди не подітися від набридлих запитань. Моя кузина Честер дуже влучно характеризувала мій стан на цих зібраннях: «Ти стоїш гола, вразлива, і ніхто з родичів тобі навіть фігового листка не дасть». Як на мене, жарт просто ідеальний, і я їй вдячна за висловлене бодай у такий спосіб співчуття.

Дядько Майкл, стоячи перед полицями, вивчав набір форм для випічки фірми Le Creuset пастельного кольору. Коли він пересунув їх на рівень очей, щоб ліпше роздивитися, вони похитнулися в коробках і злегка заторохтіли, торкнувшись одна одної своїми керамічними боками.

— Гадаю, цей набір буде ідеальним подарунком для Едвіна. Він пече дуже смачні торти «Захер». Минулого тижня Синтія навіть запросила мене в гості, щоб продемонструвати кулінарні здібності свого майбутнього чоловіка.

П’ятдесятилітній дядько Майкл, чоловік жвавий і трохи різкий, був мені найприємніший з-поміж усієї рідні, і часу, проведеного з ним, мені завше було замало.

Як і всі мої тітоньки та дядечки, він народився щонайменше десятьма роками раніше за мене. Дядько нагадував мені Ґрегорі Пека в китайському варіанті зі стрічки «Римські канікули»[2]. Майкл — найдосвідченіший дизайнер величезної фінансової корпорації у Фресно. Мешкав він за три години їзди звідти.

— Ванессо, — промовила тітка, — тепер, коли Синтія виходить заміж, час і тобі подумати про…

Дядько ткнув тітку ліктем просто в ребро.

— Майкле! — Тітка Фей потерла живіт під ребром, удаючи, що їй серйозно дісталося.

— Ідеться про Синтію, а не Ванессу.

Маленька жіночка з темним, елегантно зібраним у жмут волоссям, моя тітонька Фей, була втіленням ідеальної власниці салону: бездоганна шкіра, акуратна зачіска, стильний одяг і ледь уловимі пахощі парфумів «Шанель № 5». Вона знала, що має бездоганно доглянутий вигляд. Тітонька не з тих, хто ховає свої принади під фальшивою скромністю. За це я її й обожнюю.

Я відійшла подалі від тітки та дядька, які ввічливо сперечалися.

Продавчиня південноазійського походження приблизно мого віку (десь двадцяти п’яти років) з усмішкою на обличчі підійшла до мене.

— Якщо ваші батьки не можуть вирішити, що саме їм вибрати, я можу запропонувати вам подарунковий сертифікат.

Я засміялася.

Безпосереднє спілкування з дядьком та тіткою частенько наводило незнайомих людей на думку, що вони є моїми батьками. А ми лише підігрували таким припущенням, не намагаючись розвіяти непорозуміння.

— Гадаю, вони якось і без мене впораються. Я їм запропоную ідею з подарунковим сертифікатом, якщо вони ні на чому так і не зупиняться.

Я подякувала продавчині й повернулася до своїх «батьків».

— Не тисни на Ванессу. — Дядько Майкл узяв до рук формочки для випікання.

— От через таке не тиснути вона досі самотня. Лінді бракує характеру, щоб правильно налаштувати цю дівчину.

Спроби матері мене одружити почалися, ще відколи я народилася. І відтоді я щосили чиню цьому опір. Тато вважає, що така впертість — класична риса всіх Ю, тож певною мірою такий недолік мені пробачали.

Я кашлянула.

Тітка Фей замовкла й усміхнулася.

— Ми ж задля тебе стараємося.

— Я знаю, — докинув Майкл, — та все ж не певен, що ці старання доречні, Фей.

Він повернувся до продавця:

— Я купую ці формочки.

А по тому звернувся до нас:

— Тепер ви обидві повинні визначитися, де вам хочеться пообідати.

Тітка Фей схопила мене за руку й потягла до вітрин з красивою порцеляною. Серед усього добра в цій крамниці порцеляна мала найпривабливіший вигляд. Вигадливі флористичні візерунки на ній поєднувалися із сучасними дизайнерськими рішеннями та кольорами. Кілька місяців тому я піддалася миттєвому імпульсу й придбала біло-молочні тарілки La Porcellana Bianca. Я не встояла перед дизайном — чудово вигнуті, спіралеподібні і дещо скульптурні зображення. Тато похвалив тоді моє доросле рішення й витончений смак, коли ми наминали взяту на виніс курочку тандурі[3].

Тітка Фей стишила голос:

— Є нові прогнози?

Крім традиції грати в маджонг[4] родина Ю полюбляла у вільний час робити ставки на мої передбачення. Для них я була улюбленою ворожкою. Мій хист визнавали на рівні з китайською нумерологією чи таблицею знаків зодіаку, до яких звертався мій дядько, перш ніж приймати якісь рішення для бізнесу.

— Ні, тітонько. Дякувати богові.

Вона насупилася.

— Може, бодай одне з’явиться під час обіду.

Моя тітка була королевою всіх сімейних пліток. Гадаю, вона обрала кар’єру власниці салону, щоб задовольнити потребу пхати свого носа в чуже просо. якби то плітки були товаром, вона прибрала б до рук весь ринок.

— Тітонько, я не машина для роздавання передбачень.

— Я просто не хочу втратити можливість збільшити статки, якщо вона раптом з’явиться.

До нас підійшов дядько Майкл із покупками в паперовій сумці.

— Фей, можеш іще трішки погуляти крамницею. Мені потрібно поговорити з Ванессою.

— Покличеш мене, якщо вона почне щось таке корисне торочити. — Тітка Фей змахнула рукою й рушила до каси. — Я все ж таки куплю подарунковий сертифікат, і завершимо із цим усім.

Я полегшено зітхнула.

— Дякую, ти мене врятував.

— Ти ж її знаєш. Їй конче потрібно дізнаватися першою всі новини. — Він наморщив носа, через що його окуляри з’їхали набік. — Як ти — тримаєшся?

— Я відчуваю постійний тиск. Знаю, що мама вже щось затіяла, але от що саме… Вона твердо вирішила, що мені є з ким прийти на весілля. Принаймні в тебе в департаменті все гаразд? Як там Джек?

— Добре! Гадаю, я підготував його до сімейного життя. Він буде готовий до весілля Синтії.

Джек Маккрей з’явився в житті дядька Майкла шість місяців тому, коли я запросила Майкла на виставку Джекових світлин і вони там познайомилися. За два місяці я мала нагоду офіційно «піти з ним на побачення» і скуштувати тушковане м’ясо в горщику. Джек — енергійний, запальний фотограф. Його світлини залишалися для мене загадкою. Я хотіла дізнатися більше про предмети, які він використовує, та історії цих світлин. Портрети мого дядька можна було порівняти хіба що з безсоромними листами із зізнаннями в коханні: на світлинах підловили мого дядечка — він був такий веселий. Мені не потрібно було бути присутньою під час зйомки, щоб зрозуміти, що саме завдяки фотографу на світлинах він був дуже щасливий. І таке я бачила на власні очі багато разів.

Цей чоловік кохав дядька Майкла.

— Може, тобі треба взяти із собою на весілля друга? — спитав він. — Це може на певний час відволікти твою маму від пошуків.

— У мене немає друзів, окрім кузин і кузенів. Одна кузина вже підсунула мені свиню — виходить заміж.

Уся «орда» складалася з двадцяти семи кузин і кузенів чотирьох поколінь. Недостатньо для футбольної гри, але цілком достатньо для того, щоб сформувати влітку дві софтбольні команди. Такі спортивні ігри дуже веселі, але мені більше до душі вечори, проведені за вином та малюванням.

— Якщо ви з тіткою ще не вирішили, де пообідати, у мене є одне місце.

Дядько Майкл подав мені руку і провів до виходу, де на нас уже чекала тітонька Фей.

Дядько Майкл обрав тихий ф’южн-ресторан за десять хвилин звідти. Поки ми переглядали меню, я замовила для нас мангові лассі[5]. Дядько та тітка були захоплені розмовою про щедро заправлені піци і суперечку, хто ж із тіток виграє щорічне змагання з маджонгу. Напруження спало з моїх плечей, щойно я спокійно відсьорбнула цей смачний напій.

Раптом мою увагу привернув візерунок золотавих крапельок, що стікали поверхнею скла. Мій шлунок перевернувся, щойно я відчула в роті смак масляних млинців, занурених у кленовий сироп. Пророцтво злилося воєдино, наче твердий круглий льодяник, торкнулося зубів і врешті вийшло назовні.

«Джонні планує освідчитися Андрії наступного вівторка, а вона скаже “так”, якщо він прийде з успадкованою каблучкою з жовтим діамантом».

Тітка Фей схопилася зі стільця, поцілувала мене в щоку, вибачилася, взяла телефон і вибігла надвір — немає сумніву, що зараз вона почне поширювати плітки.

Дядько Майкл нахилився і прошепотів:

— Щоразу, коли це трапляється з тобою, що ти відчуваєш?

— Дискомфорт. Стала боліти голова. Раніше такого не було, — відповіла я.

Відчуття щастя, яке щойно забриніло в мені, зникло, як музика з порваних струн арфи. Замість того у правій скроні тепер пульсував біль. Ще донедавна такого не було — коли він виникав, то сприймала це як знак: або я втомлена, або голодна.

— Немає жодних ознак, коли це може статися, — вела я далі. — Мама з моїми тітками часто намагалися вирвати з мене мов кліщами передбачення. Звісно, це ніколи не давало жодного результату. Я просто щаслива, що цього разу не сталося нічого жахливого з її боку.

— Ти говорила з Евелін?

Тітка Евелін — ще одна членкиня родини Ю в Сан-Франциско: але вона з більш заможної її гілки, яка володіє імперією імпорту-експорту чаїв. Моя гілка сімейного дерева Ю, що мешкає в Пало-Альто, керує аудиторською фірмою, яка підтримує чайний бізнес. Ми з нею і не дійшли згоди щодо нашого «подарунка». Востаннє спілкувалися, коли я запросила її на виставку Енді Воргола до Музею сучасного мистецтва Сан-Франциско. Ми не встигли минути вестибюль, а вже посварилися. Вона рушила додому. А я прогулювалася музеєм на самоті.

— Навряд чи вона мною задоволена. Я все своє життя уникала її спроб мене виховати. Щоразу, коли я намагалася поговорити з нею про це, усе закінчувалося сваркою. Хто б міг подумати? На світі стільки людей, а життя звело саме нас двох, — зітхнула я, дивлячись на обідок порожньої склянки. — Вона тільки й думає про правила і те, що їх усім потрібно дотримуватися.

— А втім, у вас обох більше спільного, ніж ви гадаєте. Що ж до цього передбачення, то, певно, воно буде непростим. Якщо це те кільце, про яке я думаю, Джонні доведеться добре поплазувати перед обраницею.

Я стримала смішок.

Тітка Фей повернулася і скрутила губи в гузку.

— Aйя[6], це справді буде непросто. Ще раз, ще раз, яке то має бути кільце?

Я повторила опис.

Вона постукала по скроні.

— Нам потрібно знайти кільце. Ми ж знаємо, Джонні сам не впорається. А ця дівчина — справжня знахідка, не можна дозволити їй піти із сім’ї.

Я зиркнула на свого улюбленого дядька, який саме намагався приховати подив.

— Тітонько Фей, можливо, варто спитати дядька Майкла?

— Майкле, кому належить каблучка? — вимогливо спитала я.

— Нінг. Двоюрідна бабуся Ненсі заповіла їй кільце три роки тому.

Обурення тітки Фей наповнило повітря всілякими прокляттями (упереміш діалектом міньнань та мандаринським). Моє знання діалекту було мінімальне, воно зводилося до їжі та цифр. Попереднє покоління, що навчалося в китайських школах, добре запам’ятало всі накази китайською мовою, удома ж їхні батьки говорили діалектом міньнань. Ми з кузинами оминули мовну грамотність, але не уроки музики. Якось дядько Майкл пожартував, що якби наше покоління захотіло зробити симфонію, то воно б це зробило.

— Нінг терпіти його не може. Вона йому каблучку не віддасть, — зашипіла тітка Фей. — Пам’ятаєш сімейний пікнік в Мітчелл-парку? Вона тільки те й робила, що жалілася на нього, казала, що в нього більше металу на обличчі, аніж у цілій автівці «Хонда Цивік».

Дядько Майкл усміхнувся:

— У мене є просте рішення. Хай він запросить її на вечерю. Вишукану, французьку. Для початку йому доведеться поголитися й позичити в Честер якусь стильну одежину. А ще купити пляшку піно-грі десь за п’ятдесят доларів. Нінг обожнює вина. Це допоможе розтопити кригу.

— Ох, Майкле, який ти розумний. Ось за це я тебе й люблю.

Тітка Фей поплескала його по щоці і повернулася до мене. Від палкого її погляду в мене скронею потік піт.

— Тепер, коли Джонні має намір одружитися…

Мій час спливав.

2 Романтична стрічка 1953 року режисера Вільяма Вайлера з Ґрегорі Пеком та Одрі Гепберн у головних ролях.

3 Популярна індійська страва: маринована курка (маринад — йогурт та спеції), запечена в печі тандурі.

4 Китайська азартна гра (для чотирьох гравців).

5 Традиційний індійський напій, який готують із прянощів, спецій, фруктів, йогурту та молока (може бути солоним або солодким на смак).

6 Китайський вигук, який використовують, щоб висловити розчарування.

Розділ другий

Головні функції родини Ю — це симфонія хаосу, і весілля не були винятком. Різноманітні шлюбні церемонії, від традиційних до західних, завжди відбувалися з одним чи двома скандальними зникненнями. Кожен у родині Ю чинив свої вихватки, і Синтія теж: вона перенесла чайну церемонію з родиною нареченого після вечері з десятьма стравами. Синтія б узагалі перенесла всю весільну церемонію на вечір, але її мати, тітка Глорія, стала нахвалятися, що ладна вбити свою молодшу доньку за непослух. Тільки тоді, коли Синтія попередила матір, що в разі, коли мати погодиться перенести чайну церемонію, вона спізниться на власне весілля. Синтія завжди й до школи запізнювалася, попри те що жила за десять хвилин від неї.

Я розслабилася, потрапивши в сад і сидячи в безпечному для мене місці на даху готелю. Вечірній прийом у великій залі не розпочнеться протягом найближчої години. Майкл і Джек склали мені компанію. Джек, якого я представила родині того ж ранку, не знав куди подітися від уваги, яку йому виявляли. Тож опинитися на двадцять поверхів вище від гомінкого зібрання було в наших інтересах.

— Готуйся, — попередив мене дядько Майкл, уриваючи мовчанку. — Твоя мати сказала мені, що сподівається на розвиток стосунків.

Я скривилася. Пальці вчепилися в край вишитого лавандового подолу коктейльної сукні. Дотик до гаптувань і випуклостей красивої ручної вишивки трішки заспокоїв мої оголені нерви.

— Мабуть, він уже тут. Моя мама буває завжди напоготові.

Джек докинув:

— Весілля — то завжди найкраще місце для таких пасток.

— Синтія мене зрадила. Вона казала, що назавжди залишиться самотньою старою дівою, щоб тільки не тиснули на нас. А тоді вона зустріла Едвіна. Тепер ще й Джонні… А всі казали, що він ніколи не одружиться.

Ми з кузинами створили союз, у якому вдавалися до наших колективних зусиль домовлятися з батьками. Традиції, яких потрібно дотримуватися, стали темою для спільних обговорень, але найбільш запеклі дебати точилися саме навколо весіль. Ці обговорення ставали такими запальними, що я мимохіть дякувала своїм батькам, котрі були більш розсудливі, аніж бабуся та дідусь. Нові покоління скористалися тим, що попередні заклали зерна непокори. Вони орієнтувалися на цінності Заходу та Америки.

— Мені треба було не оголошувати своїх передбачень щодо Джонні, — поскаржилася я.

Дядько Майкл скинув бровою:

— Справді?

— Та не те щоб, — визнала я.

Іще ніколи я не бачила Джонні таким щасливим, тож нічого не могла вдіяти із собою — аж так хотілося мені поділитися його радістю. Лишень би це все не мало якихось поганих наслідків. Тітки тепер тиснуть щосили. Моя мама більше не скупиться на патрони. Я підтримуватиму стосунки, але не через те, що наді мною зависла загроза договірного шлюбу.

— А я гадав, що ти є четвертим поколінням китайців, — зауважив Джек.

— Це правда, та навряд чи в цих генах закладений сильний материнський інстинкт. — Я потерла скроні. — У них хороші наміри, і я це розумію. Але не можу входити у стосунки доти, доки не навчуся контролювати власні передбачення.

— Не знаю, що воно у твоєму випадку — цікава здатність чи тягар, — роздумливо мовив Джек.

— У цьому є свої мінуси.

У своєму синьому костюмі він стояв біля мого дядька і нагадував мені суворого Пірса Броснана[7]. А дядько Майкл свій темно-сірий костюм доповнив золотавою краваткою. Вони могли б прикрасити обкладинку будь-якого часопису, присвяченого чоловічій моді. Джек узяв із собою камеру і фотографував усе весілля — то був його подарунок молодятам. Зараз у нього була коротка перерва, тож я відчувала подвійну провину за те, що заповнюю її своїми наріканнями.

Перш ніж я змогла вибачитися, Джек кинув оком через моє плече — там саме розсувалися двері ліфта.

— О, тітоньки з’явилися!

Джек і дядько Майкл синхронно опинилися біля ліфта і взялися заштовхувати їх у ліфт, а тоді всі зникли за дверима, які одразу зсунулися, і ліфт рушив униз. То було щось подібне до битви при Фермопілах[8]. Мене зворушила їхня самопожертва.

Я заплющила очі і глибоко вдихнула, намагаючись скинути із себе напруження. Пророцтва з’являються, щойно я випиваю напої чи бачу в горнятках. Я уникаю чаю, адже він найпотужніший стимулятор пророцтв. Щойно вип’ю чай, як у мене з’являються чіткі видіння, від яких мене застерігають навіть тітоньки.

Я глянула на годинник. До моєї появи внизу залишалося десять хвилин. Небо розквітало відтінками рожевого, фіолетового, синього та оранжевого, а на небосхилі ще жодної хмаринки. Такий пейзаж був гідний пензля Моне, як, приміром, його картина «Вестмінстерський палац». Русяві кучері мого волосся розвівав холодний бриз з моря. Цей вечір надто чудовий, і він не вартий переживань, адже я все одно вже нічого не можу змінити.

Задзвенів дзвінок ліфта.

Я повернулася, сподіваючись, що то повернувся мій улюблений дядечко і його бойфренд.

Зі сріблястих дверей вийшла тітка Евелін. На ній була пастельно-блакитна сукня-футляр і жакет, вишитий бісером. Довге волосся було зібране вгорі, щоб усі могли милуватися її діамантовими сережками. Її карі очі відразу знайшли мене. Вона попрямувала до мене, цокаючи високими підборами мармуровою підлогою.

— Привіт, Ванессо, — сказала тітка Евелін і щиро усміхнулася до мене.

Я була певна, що її підіслав дядько Майкл.

— Привіт, — відповіла я. — Як ся маєш?

Ми нахилилися одна до одної, щоб коротко обійнятися і поцілуватися, кожна підставивши щоку. Від неї віяло ароматом щойно зірваних півоній та ванілі. Навіть у свої п’ятдесят вона залишалася однією з найгарніших жінок, яких мені доводилося бачити. Вона була втіленням елегантності високого ґатунку. Вона ніколи не дозволяла вмінню бачити майбутнє ставати на заваді своєму успіху та життю. Я їй заздрила.

— Ми скоро відкриємо нову чайну крамницю в Парижі, — відповіла вона. — А ти добре передбачила заручини Джонні.

Я втрималася, щоб не сказати того, що хотіла. Мовляв, я геть не контролюю цих передбачень, а хвалити мене — це все одно, що казати «дякую» автоматичним дверям за те, що вони зачиняються та відчиняються.

— Він щасливий, як і Андрія. Я тішуся, що в моєму передбаченні ніхто не помирає і не потрапляє в халепу.

Тітка Евелін насупилася:

— Тобі не варто робити песимістичних висновків так одразу. Коли думаєш про щось погане, воно одразу тут як уродиться.

— Моє бажання отримувати лише хороші передбачення так ніхто й не почув. — Я доклала всіх зусиль, щоб зберегти на обличчі усмішку.

— Не варто тобі говорити про те, чого зовсім не знаєш, Ванессо. Ти й не намагалася перейняти те, чого я хотіла тебе навчити протягом усіх цих років. Мистецтво передбачень має свої правила.

— Мене цікавить тільки одне правило: як цього позбутися.

Вона глянула на мене добрими очима. Власне, як і завжди.

Коли я виявила, що в мене є хист передбачення, тітка Евелін одразу накинула на мене оком. Я проводила цілісінькі тижні у її вікторіанському будинку в Сан-Франциско. Ми проводили фантастичні вечори, попиваючи чай на її веранді, гризучи моті, кольорові макарони та смакуючи яєчні тарти із сусідньої пекарні португальської випічки. Ми попивали холодний лавандовий чай із льодом і говорили про історію нашої родини. Ця ідилія завершилася, коли вона сказала мені, що цієї сили — мого хисту передбачення — не уникнути. Відтоді й почалися наші суперечки, які дотепер не стихали, спричиняючи ще більше напруження між нами.

— Якби ж ти могла краще сприймати інформацію. Правила створені для того, щоб їх дотримуватися. І якби ти мене слухала, ліпше могла б упоратися з власним хистом. До того ж зараз ти значно обмеженіша, аніж колись.

— Тітко Евелін, ну не починай, будь ласка.

Вона глибоко зітхнула й подала мені руку.

— Ходімо вже вниз. Я тут почула, що батьки Едвіна замовили шефа і всю команду кухарів аж із Цзюлуна. У нього відомий ресторан, його навіть у документальному кіно про їжу знімали. То має бути дивовижна вечеря.

Я прийняла цей жест, і ось так, тримаючись за руки, ми й вирушили до ліфта.

Весільний бенкет, за китайською традицією, складався з десяти страв, виконаних із найкращих інгредієнтів. Ці страви подають укупі з плітками та бізнес-пропозиціями. Зрештою, головною подією став союз сімей Ю та Нго.

Ми з тіткою Евелін увійшли в море круглих столиків. Над головами гостей звисали кришталеві канделябри, виблискуючи під намальованим на стелі небом. Над скляними дверима, що вели в сади, звисала кремова тканина. Кожен стіл прикрашали позолочені ліхтарики, з яких спускалися букети ніжно-блакитних гортензій, білих троянд та рожевих півоній. Любов пари до яхт та круїзів втілилася в гірляндах із мініатюрних міжнародних морських сигнальних прапорів. Декор приміщення та карточок з іменами гостей був витриманий в тій самій морській тематиці — з корабликом та якорем.

Не встигла я відійти від тітки Евелін, як просто переді мною зупинилася мама. Я впізнала її супутника: високий, коротко підстрижений чоловік китайського походження, підлабузник. Його костюм увібрав у себе запах розчинної кави та ментолової зубної пасти. Він працював у фірмі нашої родини. Вільям Чанг. Вона заповзялася звести мене з новим працівником податкового відділу. Я проводила з ним співбесіду. Усі материні спроби мене посватати не були успішні, та це її не зупиняло, вона намагалася це робити знову і знову.

Тітка Евелін стиснула мою руку:

— О, Ліндо! Сподіваюся, ти не будеш проти, я попросила Ванессу сісти коло мене. Ми так давно не бачилися.

— Евелін, я планувала… — Мама затнулася. — Тут Вільям…

Тітка зустрілася зі мною поглядом.

— Справді, Ванессо?

— Так, мамо. У тітки виникли запитання щодо того, як міжнародні закони про оподаткування вплинуть на європейську експансію ринку, — відповіла я.

— Але, але…

— Я певна, для всього цього ще буде багато часу, — мовила тітка Евелін, погладила маму по руці й повела мене геть від мами та її супутника.

Коли ми відійшли на безпечну відстань, де нас неможливо було почути, вона нахилилася до мене:

— Можеш піти, коли тобі захочеться. А можеш сидіти зі мною. Я просто хотіла відвести тебе подалі від пасток твоєї матері.

Між нами бували непорозуміння, але я не могла не визнати: серце моєї тітоньки було напрочуд добре. Вона могла залишити мене в пастці побачення, яке організувала моя мама, кидаючи на поталу довгому, незатишному вечору з Вільямом.

— Дякую, — усміхнувшись, відповіла я.

— І жодних розмов на тему, у якій ми не можемо дійти згоди, — промовила вона. — Я була б просто щаслива, якби з’ясувалося, що Майкл і Джек сидітимуть поруч із нами.

Ми сіли на свої місця, неподалік від столику молодих. То було значно краще місце розташування, аніж те, де я повинна була сидіти (кілька рядів позаду). Синтія якось сказала мені, що розсаджування гостей — це ще та вправа на поєднання дипломатичних умінь та стратегії складання пазлів. Її пристрасть до тетрісів із цукерками допомогла опанувати навичку ставити речі там, де вони повинні бути.

— Джек узявся до створення фотопортретів у залі, — поінформував нас Майкл. — Боюся, він там застряг на весь вечір. Я піду йому на підмогу, щойно закінчиться чайна церемонія. Треба попросити всіх твоїх кузин стати у звичайну живу чергу біля бару. — Він потягнувся до відкоркованої пляшки сіра й налив трохи вина в порожній бокал моєї тітоньки. — О, твоя мати йде до нас.

— Будь ласка, налий мені вина, — відповіла я, простягаючи свій бокал.

Вираз обличчя тітки Евелін був такий само безтурботний, ніби вона вслухалася в якісь далекі звуки. Вона зосередилася на батьках Едвіна: Кен та Джилліан Нго, які сиділи ліворуч від сина. Повз проходив офіціант, несучи пляшку вина.

«Пляшка впаде, вино розіллється. Ніхто не постраждає. Тато нареченого стане героєм вечора», — проговорила вона.

Щойно слова вилетіли з її вуст, офіціант програв битву з пляшкою. Та вислизнула з його рук і приземлилася прямісінько на тверду мармурову підлогу. Скло розбилося, а червоне вино і крихітні друзки пляшки посипалися прямісінько на родину Нго. Кен вийшов наперед, щоб захистити дружину. Краплі вина забруднили його білу сорочку. Залою пронісся зойк.

— Мій хоробрий герою! — скрикнула мати нареченого, а тоді кинулася до нього, цілуючи в щоку.

Залом розляглася луна від аплодисментів, а опісля почалося вечірнє музичне шоу експромтів.

Дядько Майкл усміхнувся.

— Евелін, ти справжній скарб.

— Дякую, — засміялася вона. — Справжній скарб — це вечеря, яку ми зараз куштуватимемо.

Залою пройшов парад офіціантів, несучи срібні тарелі з їстівними пташиними гніздами. Ми з тіткою мали один хист на двох, але після її передбачення я почувалася зачудованою і здивованою водночас.

7 Пірс Броснан — ірландський актор та продюсер. Найбільш відомий за роллю Джеймса Бонда в чотирьох стрічках цієї серії.

8 Героїчна оборона греками у 480 році до нашої ери Фермопільського гірського проходу від перської армії царя Ксеркса. На час битви греками керував спартанський цар Леонід на чолі ядра з трьохсот спартанців.

Розділ третій

Десять страв традиційного китайського весільного бенкету неабияк подразнювали мої смакові рецептори і збуджували апетит. Вони вражали не кількістю, а якістю, демонстрували різноманіття інгредієнтів, які могли задовольнити навіть найбільш перебірливих гурманів. У кращому разі ці страви допомагають досягти кулінарної нірвани, в найгіршому — під зав’язку наповняють шлунок. Меню складали, орієнтуючись на смакові вподобання молодих. Гості побували на гармонійному (якщо йдеться про їжу) весіллі.

— Пташине гніздо було неймовірне. — Я витерла кутики рота тканинною серветкою. — Цікаво, якою буде друга страва.

— Мені здається, то буде закуска на грилі, без неї аж ніяк. — Дядько Майкл аж шию скрутив, поглядаючи на вхід до кухні, звідки потік офіціантів виносив наступну страву. Парад білих уніформ виходив в унісон, доставляючи підноси на столи нетерплячих гостей. — І суп був смачний, і, сподіваюся, інші страви також будуть смачними.

Я випила чудового вина.

— Синтія — чи не найбільша гурманка, яку я знаю. Якось вона пішла з одним жахливим хлопцем на побачення, просто щоб перевірити ранні резервації в новому корейському ресторанчику Лос-Анджелеса, де подають локшину. Куксу^9 просто створена для жахливих побачень.

— Наречений теж гурман. Вони часто натрапляли одне на одного в одних і тих самих ресторанчиках. Чудова пара, — додала тітка Евелін.

Я усміхнулася, щоб ніхто не побачив, як мене охоплює сум. Кожне весілля, на якому мені випадало бувати, несло із собою тягар туги. Я бачила, як усі навколо знаходять собі пару, якої у мене ніколи не буде. Моє серце краялося, коли я виявляла радість за тих, кого люблю, знаючи, що всі сказані мною побажання — це насправді те, чого прагну сама.

Друга страва не забарилася, тож ніхто не встиг торкнутися теми мого ідеального чоловіка. Тарілка із закусками складалася з гарячих та холодних страв: гострої маринованої медузи, порізаної тоненькими шматочками просоченої алкоголем курочки, смаженої свинини, засолених бамбукових пагонів та редьки. Родзинкою свята стали бамбукові пагони, що тримали пухкі чар-сіу^10, — фірмова страва шеф-кухаря з Коулуна.

Я відчувала тепло пухкого пиріжка, на якому утворювалися ямочки від пальців, коли відривала папір, що прилип до низу. Ніжний хліб піддався гостроті моїх зубів. А відтак я відчула неймовірно смачний аромат поєднання пікантної свинини, засмаженої у власному соку. Неможливо передати відчуття поєднання солодкого та солонуватого. Шматочки свинини барбекю були занурені в густий червоно-коричневий соус, але найбільше мене потішили неочікувано знайдені в ній маленькі шматочки чилі. Вони залишали по собі дражливі відчуття на язикові.

— Ця перчинка — неабияке задоволення, еге ж? — зауважив дядько Майкл, попиваючи своє сіра.

Тітка Евелін витерла пальчики.

— Так і є, та ще й з ефектом несподіванки.

— Я вражена, що ти цього не передбачила, тітонько, — пожартувала я.

Щойно ця шпилька вихопилася з моїх вуст, як мені одразу захотілося запхати її назад до рота — як найгірше передбачення. Очі тітоньки звузилися, а брови трішки вигнулися. Що ж я накоїла? Я відкрила вогонь чи розворушила осине гніздо?

— Ванессо, якщо ти захочеш обговорити наш хист, я з радістю відновлю наші заняття, щойно в тебе з’явиться нагода.

Дядько Майкл кинув на мене застережливий погляд і звернувся до кузини:

— Евелін, цієї весни я на кілька місяців поїду до Мюнхена. Можливо, я б завітав до тебе в Париж?

— Було б чудово. Я потім надішлю тобі адресу крамнички. — Тітка зосередилася на мені. — З’явилися якісь передбачення, люба племіннице?

— Ще ні, — пробубоніла я, не відхиляючи вино від рота.

Що ж до інших страв, усе було як у тумані: пікантні гігантські креветки, морські вушка, молюски, голотурії з горохом, качка по-пекінськи, яловичина вагю, підсмажені по-гонконгськи краби, морський окунь на пару, жарений рис «інь-янь» і подвійний шар заварного крему на десерт. Нескінченний парад страв запобігав посиленню напруження між мною та тіткою Евелін.

Мені пощастило вийти на вищий рівень покеру передбачення. Відколи принесли другу страву, тітонька звинувачувала мене в блефі. Дядько Майкл намагався нас помирити, спрямовуючи бесіду в русло вишуканої їжі, але після кожного нового подавання страв протистояння і далі тривало. Ми ніби стали тими чоловіками, вимазаними в болоті, з картини Франсіско Гої «Поєдинок на палицях». Вони б’ються, тримаючи в руках тупі предмети. Світ навколо них просто зникає.

— Піду краще подивлюся, як там працює Джек. — Дядько встав і заквапився подалі від нашого столика.

— Далі за планом чайна церемонія. Можливо, там тобі пощастить виголосити якесь пророцтво. — Тітка Евелін помахала Синтії, яка саме йшла поміж столиками.

Наречена вдруге змінила сукню. Після весільного вбрання від Віри Вонг вона надягла яскраве червоне ціпао^11 із золотою вишивкою. Синтія променилася щастям. Вона перебувала там, де мені ніколи не судилося бути. Я відігнала від себе сумні думки, щоб цілковито розділити її радість.

— Вам обом доведеться піти зі мною, — сказала вона, простягаючи руки до мене та тітки Евелін.

Ми пройшлися з нею салоном і увійшли до танцювальної зали. Високі стіни камерного простору прикрашала біла прозора органза. Над головами миготіли крихітні світлодіодні лампи, завдяки яким складалося враження, наче нагорі миготять світлячки. У кожному кутку викрашалася ваза білих троянд та фаленопсисів. Сорок два м’які стільчики розмежовували місце для старших членів родин Ю та Нго. Синтія та її чоловік Едвін подавали висококласний китайський чай пуер у червоних позолочених горнятках. Порядок церемонії диктували старші члени родин. Церемонія — то був момент об’єднання родини, символ подяки щасливих молодих.

Я була наймолодша з присутніх у кімнаті, тож чекала біля Джека, який був поглинутий портретною зйомкою. Дядько Майкл та тітка Евелін посіли свої місця.

Джек нахилився й тихо прошепотів:

— То це ще одне коло обдаровування молодих?

— Так, наречена і наречений від кожного родича отримають… у червоному конверті… щойно подадуть їм чай. У нашій культурі давати гроші — це звична річ, — пояснила я. — Це надзвичайно старовинна традиція, якої ми досі дотримуємося. Кожне покоління переймає певні звичаї і позбувається тих, які їм не до вподоби.

— Так ось на чому був зосереджений Майкл сьогодні зранку: напихав конверт чеками на сотню доларів, — усміхнувся Джек. — Красиво. Треба зробити кілька кадрів.

Він витягнув камеру і взявся до справи, наближаючись до місця, де відбувався традиційний ритуал, щоб усе сфотографувати. Коли я спостерігала за цією церемонією, мене охопила заздрість. Цього всього у своєму майбутньому, на відміну від своїх тітоньок, я не бачила.

Після церемонії до мене підійшла Синтія. Вона кинула погляд через плече — у куточок, де зібралися тітоньки.

— Вони вже готові на тебе накинутися. Принаймні три тітоньки бігають на марафонах, — сказала я, а опісля ткнула в неї пальцем. — Ти повинна була залишатися самотньою. Ми ж домовлялися.

Синтія засміялася.

— Я закохалася. У таких випадках усі домовленості скасовуються.

— А тепер без жартів: я справді дуже рада за тебе й Едвіна.

— Ми вирушаємо в гастрономічний тур Азією на медовий місяць. Не можу дочекатися тієї миті, коли скуштую страви всіх цих кухонь — від Японії до Сінгапуру. Я повинна показати тобі ті заклади, які ми запланували відвідати. Уже думала, що в кілька таких закладів ми не зможемо потрапити, але кузини Едвіна використали свої зв’язки. Саме тоді приходить розуміння того, що вийшла заміж за чоловіка з правильної родини.

Вона випила рештки чаю, що коливалися на дні горнятка в її лівій руці.

Я побачила, як зблиснуло в ньому дно. У мене скрутило живіт. Я відійшла вбік, щоб схилитися до стіни.

На вустах кристалізувалося пророцтво, несучи із собою гіркоту какао без крихти цукру. Я не хотіла розтуляти рота. Але знала, що неминуче розтулю його і скажу.

Колись я вже намагалася проковтнути пророцтво, але сила провидіння продовжувала рухатися вперед і виходити крізь вуста. Щелепа боліла, зуби цокотіли, але я не могла зупинитися.

Ніколи не могла.

«У вересні наступного року ти розлучишся. Він не дотримається обіцянки бути тобі вірним. І ходитиме він у свій улюблений суші-ресторан зовсім не за хамачі нігірі».

Синтія випустила з рук своє горнятко. Воно впало на підлогу, наповнивши кімнату різким тріскотливим звуком. Синтія затулила руками рот, щоб притлумити схлипування.

— Синтіє, вибач, — прошепотіла я, обіймаючи її. — Вибач, будь ласка.

Вона втекла від мене геть.

Тітоньки, наче рятувальний загін, заквапилися через усю кімнату навздогін заплаканій нареченій. Тітка Евелін та дядько Майкл підбігли до мене, відводячи в бік місця для портретної зйомки, де на мене вже чекав Джек.

У мене щоками текли сльози. Я стримувала їх пальцями, але вони й далі стікали. Мене поглинуло цунамі каяття за те, що я зруйнувала весілля та й взагалі життя своєї кузини.

Праве око смикалося, у скронях посилювався біль. До горла підступила нудота. Я схилилася до плеча дядька Майкла й заплющила очі. Він затиснув мене в обіймах і дозволив зіпсувати сльозами свій прекрасний чорний піджак. Коли всі етапи жалю проминули, у мене почалася гикавка. Я занурилася в аромати чистого льону, ягід та лосьйону після гоління свого дядечка.

Дядько перехопив мій погляд і спитав:

— З тобою все гаразд?

— Ні, не гаразд. — Ця швидка відповідь витягла назовні всі образи, які, як мені здавалося, я вже перейшла. — Це прокляття, хай би хто що говорив. Ти тільки поглянь, що я накоїла, що вдіяла із Синтією.

Щоб підсилити це твердження, я витягла з пам’яті весь список прикрих інцидентів:

— Пам’ятаєш місис Ферґусон, мою виховательку з дитячого садочка? Під час її зустрічі з моєю мамою я побачила кавову гущу на денці горнятка і розповіла всім про її роман. А моє передбачення, що в Логана селезінка розірветься під час чемпіонату з регбі? Його батьки були просто ошелешені.

Велика родина Ю вже призвичаїлася до несподіваності моїх незвичних здібностей. Інші ж не могли збагнути, що сталося.

Голова боліла так, наче її стиснули лещата. З кожним подихом тиск тільки посилювався.

Боляче. Боляче.

— Не хочу цього, — шепотіла я. — І ніколи не хотіла.

Він поцілував мене в маківку.

— Знаю.

— Я просто не уявляю, що зараз переживає Синтія.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.