ПЕРЕДМОВА

Я починав свою письменницьку кар’єру як автор коротких оповідань. Хоча тепер вже не пишу по кілька десятків оповідань щороку, зосередивши здебільшого творчі зусилля на прозових творах великої форми, проте оповідання все ще посідають особливе місце в моєму серці.

Ця збірка оповідань для мене самого несе в собі присмак ретроспективи. До неї входять деякі з моїх найпопулярніших творів (якщо судити за критерієм номінацій та перемог), а також ті оповідання, котрими я пишаюся, але які, здається, не отримали великого визнання. Гадаю, вони є гарною репрезентативною вибіркою моїх інтересів, нав’язливих ідей та творчих цілей.

Я не надто переймаюся поділом і відмінностями між фентезі та науковою фантастикою — або між «жанровими рамками» та «мейнстрімом». Для мене вся художня література — панування логіки метафор, які по суті є логікою оповіді, над дійсністю, безнадійно хаотичною і позбавленою сенсу.

Ми проживаємо весь свій вік, намагаючись розповісти історії про себе — вони і є сутністю нашої пам’яті. Саме так ми робимо життя терпимим у цьому безживному, повному випадковостей Всесвіті. Те, що ми називаємо таку тенденцію «помилкою наративу», не означає, що вона не має спільних точок дотику з істиною.

Просто деякі історії передають свої метафори трохи більш виразними літературними засобами.

Я також перекладач, а процес перекладу пропонує природну метафору взагалі самому процесові творення тексту, як я його собі уявляю.

Кожен акт спілкування — це диво перекладу.

У даний момент, в цьому місці, мінливі потенціали дії моїх нейронів вибудовуються у певному порядку, створюючи візерунки-думки; вони спускаються вздовж мого хребта, розходяться по руках, пальцях, поки не спичинять скорочення м’язів, перетворивши думку на рух; натискаються механічні важелі; електрони змінюють місце розташування; і на папері з’являються позначки.

В інший час, в іншому місці, світло потрапляє на символ, відбиваючись в парі високоточних оптичних приладів, створених природою після мільярдів років випадкових мутацій; перекинуті догори дриґом зображення формуються на двох екранах, що складаються з мільйонів світлочутливих клітин, що перетворюють світло на електричні імпульси, які рухаються вгору зоровими нервами, перетинають хіазму, спускаються вниз зоровими трактами в зорову кору, де імпульси знову перетворюються на літери, розділові знаки, слова, речення, образи, загальний сенс, думки.

Уся система здається тендітною, безглуздою, штучно вигаданою.

Хто наважиться стверджувати, що думки, які виринають у вашій голові, коли ви читаєте ці слова, це ті самі думки, що мав я, коли друкував? Ми різні, ви і я, й кваліа наших свідомостей настільки ж різні, як дві зірки на протилежних кінцях Усесвіту.

І все ж, що б не було втрачено в процесі перекладу на довгому шляху моїх думок через лабіринт цивілізації до вашого розуму, думаю, ви мене розумієте, і ви вважаєте, що розумієте мене. Наші розуми зуміли доторкнутися одне до одного, хай і недосконало, на коротку мить.

Хіба сама ця думка не робить Усесвіт трохи добрішим, трохи яскравішим, трохи теплішим і людянішим?

Ми живемо заради таких див.

Я довіку вдячний багатьом бета-читачам, колегам-письменникам та редакторам, які допомогли мені на цьому шляху. Кожна історія розказана тут, певною мірою є сумою мого досвіду, всі книги, які я прочитав, усі розмови, які провів, усі успіхи і невдачі, радості, печалі, дива та розпачі, якими поділився — ми всі є лише точками перетину в павутині Індри.

Я також хочу подякувати всьому колективу мого видавця Saga Press за те, що вони допомогли мені створити таку прекрасну книгу. Серед них — Дженні Нґ за те, що виловила всі помилки в рукописі; Майклу Маккартні, за прекрасний дизайн обкладинки; Мінмей Їп за задоволення неординарних запитів каліграфічного написання ієрогліфів; Єлені Стоукс та Кеті Гершберґер за продуману рекламну кампанію. Я особливо вдячний Джо Монті, моєму редактору в Saga Press, за те, що він відстоював і вдихав життя в цю книгу своїми добрими рецензіями (і врятував мене від самого себе); Рассу Ґалену, моєму агенту, за те, що побачив можливості в цих історіях; і найбільше Лізі, Естер та Міранді — за мільйони способів, якими вони наповнюють змістом історію мого життя.

І наостанок, дякую тобі, шановний читачу. Саме можливість дотику наших розумів перетворює письменництво на варте уваги заняття.

ЗВИЧКИ КНИГОТВОРЕННЯ ОКРЕМИХ ВИДІВ

Не існує повного перепису всіх розумних видів у Всесвіті. І не лише через суперечки щодо того, що вважати інтелектом, які тривають роками, але й тому, що кожної миті й повсюдно цивілізації переживають злети та падіння, так само як зірки народжуються і помирають.

Час пожирає усе.

І все ж, кожен вид має свій унікальний спосіб передачі мудрості крізь віки, спосіб зробити думки видимими, тактильними, завмерлими на мить, немов захисний мол, що протистоїть невблаганному плину часу.

Усі створюють книги.

Аллатіанці

Хтось казав, що письмо — це лише видима мова. Але нам відомо, що такі погляди досить обмежені.

Аллатіанці, музична народність, пишуть, дряпаючи своїм тонким, твердим хоботком по податливій поверхні, наприклад, по металевій табличці, вкритій тонким шаром воску або затверділої глини. (Заможні аллатіанці подекуди з цією метою вдягають на кінчик носа насадку, виготовлену з коштовних металів.) Письменник проговорює свої думки, коли пише, змушуючи хоботок вібрувати вгору і вниз, продавлюючи таким чином канавку на поверхні.

Щоб прочитати книгу, написану у такий спосіб, аллатіанець занурює ніс у продавлені канавки і протягує його через них. Тонкий хоботок вібрує відповідно до викривлень канавок, а порожниста камера у черепі аллатіанця підсилює звук. На такий манер відтворюється голос письменника.

Аллатіанці вважають, що їхня система письма досконаліша за усі інші. На відміну від книг, написаних алфавітним, складовим чи логографічним письмом, аллатіанська книга фіксує не тільки слова, але й тон, голос, модуляції, наголоси, інтонацію, ритм письменника. Це одночасно партитура і запис. Промова звучить як промова, лемент як лемент, а розповідь ідеально відтворює невимовне збудження оповідача. Для аллатіанців читання буквально означає чути голоси минулого.

Проте краса аллатіанської книги має свою ціну. Оскільки акт читання вимагає фізичного контакту з м’якою, податливою поверхнею, щоразу, коли текст прочитується, книга пошкоджується, тож деякі аспекти оригіналу безповоротно втрачаються.

Копії, виготовлені з більш зносостійких матеріалів, неминуче втрачають у фіксуванні всіх тонкощів голосу письменника, а тому не використовуються.

Щоб зберегти свою літературну спадщину, аллатіанцям доводиться тримати найцінніші рукописи у закритих бібліотеках, куди має доступ лише обмежене коло осіб. За іронією долі, найважливіші та найдовершеніші твори аллатіанських письменників читаються рідко, і відомі лише у вигляді інтерпретацій книжників, які намагаються передати оригінал у вигляді нових книг, після прослуховування читання оригіналу на спеціальних церемоніях.

В обігу циркулюють сотні, тисячі інтерпретацій найвпливовіших творів, а їх, у свою чергу, переказують і розповсюджують за допомогою все новіших копій. Аллатіанські вчені витрачають левову частку часу на обговорення автентичності конкуруючих версій, виходячи з безлічі поганеньких копій, уявного голосу їхнього попередника, ідеальної книги, не спотвореної читачами.

Куатцолі

Куатцолі взагалі не вважають, що мислення і письмо — це різні речі.

Вони є расою механічних істот. Невідомо, чи виникли вони як механічні творіння іншого (старшого) виду, чи стали вмістищем для душ раси колись органічного життя, або еволюціонували самостійно з інертної матерії.

Тіло куатцолів складається з міді та має форму пісочного годинника. Їхня планета, рухаючись складною орбітою між трьох зірок, відчуває на собі дію величезних припливних сил, що плавлять і збовтують її металеве ядро, внаслідок чого тепло випромінюється на поверхню у вигляді пари гейзерів та озер лави.

Куатцолі кілька разів на день всотують воду у нижню камеру тіла, де вона повільно закипає, перетворюючись на пару, внаслідок того, що куатцолі періодично занурюються у киплячі озера. Пара проходить через регулювальний клапан — звужену частину пісочного годинника — до верхньої частини, де вона урухомлює різні шестерні та важелі, які оживляють механічну істоту.

У кінці робочого циклу пара охолоджується і конденсується на внутрішній поверхні верхньої камери тіла. Водяні краплі, перш ніж вивестися за межі тіла, стікають канавками, вигравіруваними у міді, поки не сформують стабільний потік, що спрямовується через пористий камінь, багатий на карбонатні мінерали.

Ці камені і є місцем розташування розуму куатцолів. Кам’яним органом проходить мережа тисячі, мільйонів каналів, що замикається в лабіринті, який розсікає водяний потік на незліченну кількість крихітних паралельних струмочків, що накрапують, тріпочуть, звиваються одне навколо одного, не являючи поодинці жодної цінності, проте разом вони зливаються у потік свідомості, що формує плин думок.

Із часом патерн водяного потоку, що тече крізь камінь, змінюється. Старі канали зношуються і зникають, або блокуються і закупорюються — тому деякі спогади втрачаються. Виникають нові канали, які поєднують раніше відокремлені потоки — цей процес називається прозрінням — і вода, що виводиться з організму, відкладає нові мінеральні нарости у найвіддаленішому, наймолодшому кінці каменя. Ці щойнопосталі, крихкі мініатюрні сталактити і є новітніми, найсвіжішими думками.

Коли батьки-куатцолі дарують життя дитині в кузні, останнім актом творіння є передача дитині шматка власного кам’яного розуму — згустка отриманої у спадок мудрості та власних думок, який дає змогу дитині почати власне життя.

Коли дитина акумулює власний досвід, її кам’яний мозок нашаровується навколо цього ядра, стає все більш заплутаним і досконалим, аж поки вона сама не зможе розділити свій мозок зі своїми дітьми.

І тому куатцолі самі є книгами. Кожен несе всередині свого кам’яного мозку письмову згадку накопиченої мудрості всіх своїх предків: найстійкіші думки, що пережили мільйони років ерозії. Кожен розум виростає з насіння, переданого через тисячоліття, і кожна думка залишає слід, що може бути прочитаним і побаченим.

Деякі з найбільш жорстоких рас Всесвіту, наприклад, гесперу, колись захоплювались видобуванням і колекціонуванням кам’яних мізків куатцолів. Ці камені ще й сьогодні виставлені на огляд у їхніх музеях та бібліотеках — часто підписані просто як «стародавні книги», — втім, для більшості відвідувачів вони нічого не значать.

Але оскільки раси-завойовники здатні відокремити мислення і письмо, вони можуть залишати записи без згадок про вчинки і думки, які змусили б їхніх нащадків здригнутися.

Відтак кам’яні мізки так і залишаються у своїх скляних вітринах, чекаючи, коли вода потече їхніми зневодненими каналами, щоби знову вони змогли бути прочитаними й ожити.

Гесперу

Колись гесперу писали рядками символів, що відображали звуки у їхньому мовленні, але нині уже не пишуть взагалі.

Гесперу завжди мали складні стосунки з письмом. Їхні великі філософи не довіряли написаному. Книга, вважали вони, не є живим розумом, хоча намагається видавати себе за нього. Вона містить повчальні заяви, моралізує, описує нібито історичні факти чи оповідає захопливі історії… проте її не можна допитати як живу людину, вона нездатна відповісти на критику чи довести власні судження.

Гесперу записували думки неохоче і лише тоді, коли не довіряли капризам пам’яті. Їм значно більше подобалось жити у світі швидкоплинності мови, ораторського мистецтва і дискусій.

Свого часу, гесперу були лютим і жорстоким народом. Як би сильно вони не полюбляли палкі дебати, однак ще більше шанували військову славу. Їхні філософи виправдовували завоювання та винищення прогресом: війна була єдиним способом оживити ідеали, закладені у статичному тексті, переданому через століття, переконатися, що вони залишилися правдивими, і вдосконалити їх на майбутнє. Лише та ідея гідна збереження, котра веде до перемоги.

Коли гесперу нарешті відкрили таємницю зберігання та картографування розуму, то зовсім занедбали письмо.

Перед смертю великих царів, генералів, філософів, розум екстрадується з їхніх тіл. Шляхи кожного зарядженого іона, кожного швидкоплинного електрона, кожного дивного і чарівного кварку, вловлюються і відливаються в кристалічній матриці. Ці розуми завмирають назавжди у момент відділення від власника.

У цей момент розпочинається процес картографування. Обережно, ретельно команда майстрів-картографів, за допомогою численних підмайстрів, відстежує кожну з незліченних крихітних приток вражень, осяянь, що зливаються у припливи та відпливи думок, поки ідеї не досягнуть тієї сили, яка робила їхніх авторів по-справжньому великими.

Після закінчення процесу картографування, команда починає обчислення для продовження траєкторій простежених напрямків думки, щоб стимулювати наступну. Прокладанням напрямків думок, видобутих із великих заморожених розумів, у величезну, темну terra incognita майбутнього, займаються найблискучіші наукові інтелектуали гесперу. Вони присвячують цьому найкращі роки життя, і коли помирають, їхній розум, у свою чергу, також картографується для перенесення у майбутнє.

Таким чином, великі уми гесперу не помирають. Щоб поговорити з ними, гесперу потрібно лише відшукати відповіді на картах розуму. Отже, вони більше не мають потреби у книгах у первісному вигляді — відмерлих символів — бо мудрість давніх завжди з ними, ще мисляча, ще скеровуюча, ще досліджуюча.

Оскільки гесперу щоразу більше часу і ресурсів приділяють стимуляції розуму давніх, то стали вже не такими войовничими, що принесло полегшення їхнім сусідам. Мабуть, правда, що деякі книги усе ж мають цивілізаційний вплив.

Тулл-токи

Тулл-токи читають книги, написані не ними.

Вони є енергетичним істотами. Ефемерні, мерехтливі візерунки зміщення потенціалів поля, розтягнуті поміж зірок немов примарні стрічки — такі на вигляд тулл-токи. Пролітаючи крізь них, зорельоти інших видів навряд чи відчувають бодай найлегший опір.

Тулл-токи стверджують, що все у Всесвіті може бути прочитане. Кожна зірка — то живий текст, де масивні конвекційні потоки розпеченого газу оповідають епічну драму, а плями на поверхні зірок виступають знаками пунктуації, корональні петлі — стилістичними фігурами, спалахи — виразними уривками, які щиро звучать посеред глибокої тиші холодного простору. Кожна планета приховує в собі поему, написану в похмурому, зазубреному стакато-ритмі голих скель ядра, чи в ліричних, млосних, багатих римах — як маскулінних, так і фемінних — вихорових газових гігантів. А ще існують планети з різними формами життя, що нагадують хитромудрий, інкрустований коштовними каміннями годинниковий механізм, що вміщає різноманіття самореферентних літературних пристроїв, котрі лунають та повторюються без кінця.

Та найвеличніші книги, на думку тулл-токів, можна знайти на горизонті подій біля чорної діри. Коли тулл-токи втомлюються переглядати нескінченну всесвітню бібліотеку, то починають дрейфувати до чорної діри. Під час прискорення тулл-токів до точки неповернення, потоки гамма- та рентгенівського випромінювання розкривають все більше і більше з найвеличнішої таємниці, порівняно з якою всі інші книги — лише поверховий зблиск. Книга стає дедалі складнішою, збагаченою все більшою кількістю нюансів, і тулл-токи відчувають, що от-от будуть розчавлені неозорістю книги, яку вони читають, проте після початку читання розуміють, що час для них сповільнився аж до повної зупинки і вони матимуть цілу вічність щоб закінчити читати, поки безкінечно падатимуть до центру того, чого ніколи не досягнуть.

Зрештою, книга тріумфує над часом.

Звісно, жоден із тулл-токів не повернувся з такої подорожі, й багато хто заперечує їхню можливість читати чорні діри, розцінюючи це як просто міф. Дійсно, є чимало таких, що вважають тулл-токів лише неграмотними шахраями, які прикриваються містикою, аби замаскувати своє неуцтво.

Тим не менше, дехто продовжує бачити в тулл-токах інтерпретаторів книг природи, які ми бачимо повсюдно. Отримані внаслідок таких дій тлумачення є численними та суперечливими, і призводять до нескінченних дебатів щодо змісту книг та, особливо, їх авторів.

Кару’ї

На відміну від тулл-токів, які читають найбільші книги, кару’ї — читачі й письменники мікроскопічного масштабу.

Маленької статури, кару’ї в будь-якому вимірі не перевищують крапку наприкінці цього речення. В своїх подорожах вони жадають від інших отримати лише книги, що втратили вже значення і не можуть бути більше прочитані нащадками авторів.

Через їхні невражаючі габарити, багато рас не сприймають кару’ї як загрозу, тому ті можуть отримати жадане з невеликими труднощами. Наприклад, на їхнє прохання люди Землі подарували їм таблички і вази помережані лінійним письмом А*, мотузкові сплетіння і вузлики під назвою кіпу**, а також різнобарв’я старовинних магнітних дисків та кубів, які вже не піддаються дешифруванню. Гесперу, після того як припинили свої завойовницькі війни, передали кару’ї кілька старовинних каменів, які вони вважали книгами, відібраними у куатцолів. Навіть самітники антуу, які пишуть за допомогою пахощів та ароматів, дозволили їм взяти кілька старих книг, запахи у яких вже надто вивітрилися, щоб їх можна було прочитати.

Кару’ї не докладають жодних зусиль, щоби дешифрувати свої придбання. Вони лише прагнуть використати старі книги, вже позбавлені сенсу, як порожнистий простір, в якому можна звести свої витончені барокові міста.

Лінії на вазах і табличках перетворилися на вулиці зі жвавим рухом, де стіни будинків були поцятковані комірчастими приміщеннями, що доповнили попередньо існуючі обриси своєю фрактальною красою. Волокна зав’язаних мотузок розплели повністю, наново перев’язали на мікроскопічному рівні, поки кожен оригінальний вузол не перетворився зрештою на плутанину тисяч менших вузликів, де у кожному закапелку торговець кару’ї може відкрити крамничку чи молода сім’я отримати нове житло з лабіринтом кімнат. Магнітні диски, у свою чергу, використовуються в якості арени для розваг, де гасає вдень енергійна молодь, насолоджуючись зміною векторів руху локального магнітного потенціалу. Вночі поверхня освітлюється крихітними вогниками, які слідують за магнітним потоком, а давно втрачені дані підсвічують танець тисячам молодят, які шукають єдності у коханні.

Проте не вірно було б стверджувати, що кару’ї взагалі не пробують тлумачити. Коли представники видів, що передавали артефакти кару’ї, приїжджають із візитом, вони неодмінно відчувають близькість із новими спорудами.

Наприклад, коли представники Землі відвідали з екскурсією Великий ринок, побудований у кіпу, то наочно побачили — за допомогою мікроскопу — бурхливу активність процвітаючої торгівлі: приглушене бурмотіння чисел, рахунків, цін, грошей. Один із землян — нащадок людей, які плели вузли стародавніх книг, був надзвичайно вражений. Хоча він і не міг прочитати їх, але знав, що кіпу були створені для запису рахунків, контролю за сплатою податків та ведення книг обліку доходів і витрат.

Або взяти приклад із куатцолями: з’ясувалося, що один із втрачених кам’яних мізків кару’ї використовують як дослідницький комплекс. Крихітні камери і канали, якими у давнину текли водяні потоки думок, тепер стали лабораторіями, бібліотеками, навчальними і лекційними залами, що наповнені звучанням нових ідей. Делегація куатцолів приїхала, щоб забрати мозок свого пращура, але повернулася з упевненістю, що все має лишатися як воно є.

Це виглядає так, ніби кару’ї мають здатність чути відгомони минулого, і несвідомо зводять свої будівлі на палімпсесті*** давно написаних і так само давно забутих книг, випадково наштовхнувшись на справжню сутність, яку неможливо втратити, незважаючи на те, скільки часу минуло.

Вони читають, не усвідомлюючи цього факту.

• • •

Осередки розуму світяться у холодній глибокій порожнечі Всесвіту, немов бульбашки у безкрайньому темному морі. Тулячись, зміщуючись, з’єднуючись і ламаючись, вони залишають по собі спіралеподібні фосфоресцентні сліди, коли штовхаючись підіймаються до невидимої поверхні — кожен настільки ж унікальний, як підпис.

Усі створюють книги.

* Нерозшифрований різновид критського письма. — Тут і далі — прим. пер., якщо не зазначено ін.

** Частково дешифрована мнемонічна і рахункова система інків та їхніх попередників.

*** Палімпсест (грец. παλίμψηστον, від πάλιν — знову + ψηστός — зішкрябаний) — пергамент, на якому стерли первісний текст, а поверх нього написали новий.

ЗМІНА СТАНУ

Щовечора перед сном Ріна перевіряла холодильники.

На кухні їх стояло два, під’єднані до різних контурів електропроводки, один — із вигадливим диспенсером льоду на дверцятах. Ще один був у вітальні, одночасно слугуючи підставкою для телевізора, а інший — у спальні — виконував функцію приліжкової тумбочки. Маленький пристрій, призначений для гуртожиткових кімнат у коледжі, стояв у передпокої, а охолоджувач, куди Ріна щовечора засипала свіжий лід, був у ванній під раковиною.

Ріна відчинила дверцята кожного з холодильників і зазирнула всередину. Більшість із них перебували порожніми майже увесь час. Це аж ніяк не турбувало Ріну. Їй було не цікаво їх заповнювати. Перевірки були питанням життя та смерті. Йшлося про збереження її душі.

Насправді її цікавили морозильні камери. Їй подобалося відчиняти кожні з дверцят на кілька секунд, даючи холодному туману з конденсату розсіятися, щоби відчути холод на пальцях, грудях, обличчі. Вона зачиняла дверцята, коли вмикався двигун холодильника.

До моменту, коли вона закінчувала процедуру з усіма холодильниками, квартира наповнювалася хором басів усіх двигунів — низьким, утробним гулом, що Ріна відчувала як звук безпеки.

У своїй спальні Ріта залазила у ліжко і закутувалася в ковдри. Вона повісила на стіни кілька фотографій льодовиків та айсбергів й роздивлялася їх як зображення старих друзів. На холодильнику біля ліжка стояла ще фотокартка у рамочці — Емі, її сусідка у коледжі. Вони не спілкувалися вже багато років, проте Ріна все одно зберігала її фотографію.

Ріна відкрила холодильник біля ліжка. Вона глянула на скляну таріль з її кубиком льоду. Із кожним новим поглядом той здавався дедалі меншим.

Ріна захряснула дверцята холодильника і взяла книжку, що лежала на ньому.

Една Сент-Вінсент Міллей: Портрет у листах друзів, недругів та коханців

Нью-Йорк, 23 січня 1921 року

Моя найдорожча Вів,

Нарешті я набралася мужності сьогодні поїхати до Вінсент у готель. Вона повідомила, що більше мене не кохає. Я заридала. Вона розлютилася і сказала, що я не вмію тримати себе у руках, тому мені також доведеться піти. Я попросила її приготувати мені чаю.

Справа у тому хлопці, з яким її бачили. Я знала. І все ж почути таке з її вуст особисто — було жахливо. Маленька дикунка.

Вона випалила дві сигарети, а тоді простягнула мені портсигар. Сигарети виявилися занадто міцними, тому я зупинилася на одній. Після чого вона запропонувала мені свою помаду, щоб я могла підмалювати губи, так немов нічого між нами не сталося, наче ми все ще в нашій кімнаті у Вассарі*.

— Напиши для мене вірш, — мовила я. Щонайменше це вона мені заборгувала.

Було видно, що Вінсент збиралася заперечити мені, але стрималася. Діставши свічку, вона вставила її у спеціальний канделябр, який я зробила для неї, і підпалила з обох кінців. Запаливши вогники, вона немов запалила свою душу, продемонструвавши усю її красу. Обличчя її світилося. Бліда шкіра неначе засяяла зсередини, ставши схожою на китайський паперовий ліхтарик, що от-от вибухне полум’ям. Вона почала ходити по кімнаті так енергійно, наче збиралася зруйнувати стіни. Я підтягнула ноги на ліжко і загорнулася у її багряну шаль, звільняючи для неї місце.

Зрештою Вінсент присіла за стіл і почала записувати вірш. Закінчивши, вона задмухала свічку, жадібно вхопившись за те, що від неї лишилося. Від запаху гарячого воску в мене на очах знов виступили сльози. Вона переписала набіло для себе, а мені простягнула оригінал.

— Я кохала тебе, Елейн, — промовила вона. — А тепер будь хорошою дівчинкою, і дай мені спокій.

Вірш починався наступними рядками:

Що за губи мої цілували, чому і де —

вже й не пригадати.

Ті руки, що тримали попід голову мене

цілу ніч — із ними спати.

Повний привидами дощ ніяк не мине —

продовжує тупотіти і зітхати.

Вів, на якусь мить мені закортіло взяти її свічу і розламати навпіл, пожбурнути ті шматки у камін, щоб цілком розтопити її душу. Я хотіла бачити, як вона корчиться біля моїх ніг, благаючи мене залишити їй життя.

Але все, що я зробила — швиргонула їй ті поезії в обличчя і пішла.

Я цілий день проблукала вулицями Нью-Йорка. Ніяк не можу викинути з пам’яті її дику вроду. Хотіла б я, щоб моя душа була грубішою, ціліснішою, куди важчою, щоб тримала мене коло землі. Ах, як би мені кортіло, щоб душа не була тією пір’їнкою, тим огидним клаптиком гусячого пір’я у моїй кишені, піднесеним угору вітром, що тріпотить довкола її полум’я. Почуваю себе нетлею.

Твоя Елейн

Ріна відклала книгу.

Бути спроможною запалити вогонь у своїй душі, — думала вона, — могти притягувати до себе жінок і чоловіків за власною волею, бути геніальною, не боятися наслідків учинків — чим би я воліла пожертвувати задля цього?

Міллей обрала запалити свічку одразу з обох боків і прожила блискуче життя. Коли її свічка згасла, вона померла хворою, наркозалежною і такою ще молодою. Проте кожного дня вона була здатна відповісти самій собі на запитання: «Чи буду я сьогодні засліплювати своїм блиском?»

Ріна уявила свій кубик льоду посеред темного холодного кокону морозильні.

Заспокійся, — думала вона. — Викинь це з голови. Це твоє життя. Твій шматок передсмертя.

Тож вона вимкнула світло.

Коли душа Ріни нарешті матеріалізувалася, чергова медсестра, що мала стежити за виходом плаценти, ледь не пропустила цей момент. Раптом у тазу з неіржавкої сталі опинився кубик льоду, на кшталт тих, що дзвенять у бокалах навколо тебе на коктейльних вечірках. Калюжка води вже опливала довкола нього. Грані кубика ставали округлими, змазаними.

Швидко принесли холодильну установку для екстрених випадків, і кубик льоду запакували подалі від очей.

«Мені шкода», — сказав лікар матері Ріни, яка роздивлялася спокійне обличчя новонародженої доньки. Наскільки б обережно вони не поводилися, як довго змогли б оберігати кубик льоду від танення? Просто тримати його десь у морозильні й забути про існування — не вийшло б. Душа має перебувати постійно недалеко від тіла; інакше плоть загине.

Ніхто у палаті не промовив і слова. Повітря довкола дитини залишалося неживим, нерухомим, беззвучним. Слова завмерли у всіх в горлі.

Ріна працювала у великій будівлі, розташованій в центрі міста поруч із пірсами та пришвартованими яхтами, на яких вона ніколи не була. Кожен поверх займали кабінети з панорамним склом, а ті, що виходили вікнами на гавань, були більшими за розмірами і краще вмебльованими. Вглибині поверху тулилися одна до одної кабінки на манер кубікул; Ріна займала одну з них. Поруч із нею стояли два принтери. Гул принтерів трохи нагадував гудіння холодильників. Чимало людей проходили повз кабінки, прямуючи за своїми роздруківками. Іноді вони зупинялися, розмірковуючи чи привітатися з тихою дівчиною, що сидить тут зі своєю блідою шкірою, крижано-білим волоссям і завсідним светром поверх плечей. Ніхто не знав, якого кольору в неї очі, бо вона не відривала погляду від столу.

Але в повітрі коло неї відчувався холод, крихка тиша, яку не хотілося порушувати. Хоча всі бачили її щодня, більшість із них не знали імені Ріни. А потім запитувати «як тебе звати» уже було занадто ніяково. Хоча галасливе життя офісу вирувало буквально довкола неї, люди облишили її у спокої.

Під столом у Ріни була невеличка морозильня, яку фірма встановила для її особистого користування. Щоранку Ріна кидалася до своєї кабінки, розстібала термоізольовану обідню сумку, і з термосу, наповненого кубиками льоду, обережно діставала герметичний пакет для бутербродів зі своїм окремим кубиком, і клала його в морозильню. Вона зітхала і сідала в крісло, очікуючи, коли стишиться серце.

Робота людей у менших кабінетах віддалік від гавані полягала у тому, щоби шукати у своїх комп’ютерах відповіді на запитання, що ставлять власники кабінетів із видами на гавань. Робота ж Ріни полягала у тому, щоб, отримавши ці відповіді, розставити правильні шрифти у правильних місцях папірців, аби відповіді могли бути відправленими власникам кабінетів із видами на гавань. Інколи люд із менших за розмірами кабінетів виявлявся надто зайнятим, і вони надиктовували свої відповіді на плівку. Тоді Ріні доводилися набирати відповіді на комп’ютері.

Ріна з’їла свій обід у кабінці. Незважаючи на те, що можна було на короткий проміжок часу без страху відійти від душі на певну дистанцію без негативних наслідків для здоров’я, Ріна воліла постійно перебувати якнайближче до морозильні. Коли Ріні часом доводилося відносити конверти на інші поверхи будівлі, їй постійно ввижалися раптові збої в енергопостачанні. Задихаючись, вона поспішала коридорами, щоб дістатися безпечного місця біля свого холодильника.

Ріна намагалася не думати, що життя до неї несправедливе. Якби вона народилася в епоху до відкриття компанії Frigidaire, то напевне б не вижила. Вона не хотіла здаватися невдячною. Але інколи це було важко.

Після роботи, замість того, аби піти з іншими дівчатами на танці чи чепуритися на побачення, вона ночами сиділа вдома і читала біографії, щоб розчинитися в житті інших.

Вранішні прогулянки з Т. С. Еліотом: Мемуари

Між 1958 і 1963 роками Еліот входив до складу Комісії, що розглядала змінену Книгу Псалмів із Книги громадського богослужіння. До цього моменту стан його здоров’я вже бажав кращого, тож він уникав зайвий раз зазирати до банки з кавою.

Виняток трапився, коли Комісія дійшла до перегляду тексту 23-го Псалму. За чотири століття до цього єпископ Кавердейл досить вільно інтерпретував текст у своєму перекладі з івриту. Комісія дійшла згоди, що правильним перекладом англійською центральної метафори Псалму буде «долина глибокої темряви».

Під час засідання Еліот уперше за всі місяці заварив чашку своєї фірмової кави. Той насичений, багатий аромат мені вже не забути.

Еліот зробив маленький ковток кави, а потім тим самим чаруючим голосом, яким він читав свою «Пустку», продекламував традиційний переклад, що проник у кров кожного англійця:

— Хоча я йду долиною тіней смерті, не побоюся жодного із зол.

Одностайним голосуванням було ухвалене рішення залишити версію Кавердейла, наскільки б прикрашеною вона не була.

Мені здається, людей завжди дивувало, наскільки глибоко Еліот був відданий традиціям, англіканській церкві, наскільки сильно його душа була переплетена з англійським народом**.

Я певен, що то було востаннє, коли Еліот пробував на смак власну душу, і відтоді я неодноразово жадав ще раз почути той аромат: гіркий, перепалений і стриманий. Це був дух не лише справжнього англійця, але й поетичного генія.

• • •

Міряти життя ложками кави, — думала Ріна, — напевне, так жахливо. Можливо тому Еліот і не мав почуття гумору.

Але душа, вміщена в жерсті кавової банки, також була по-своєму прекрасною. Це надавало життя повітрю навколо нього, змушувало всіх, хто чув його голос, схаменутися, прокинутися, відкритися та сприймати містерію його важких, густих рим. Еліот би не написав, а світ не збагнув би «Чотири квартети» без смаку його душі, без кожного слова, відточеного до гостроти леза, без ріжучого присмаку пізнання чогось направду глибинного.

Я б не відмовилася, щоб і мені заспівали русалки, — подумала Ріна. — Може саме це наснилося Еліоту, коли він випив каву перед сном?

Але замість русалок, тієї ночі їй наснилися льодовики. Милі й милі крижини, що розтанули лише б через сто років. Хоча довкола не було видно нічого живого, Ріна посміхалася уві сні. Це і було її життям.

Першого дня, коли новий співробітник з’явився на роботі, Ріна уже могла сказати, що той не затримається надовго на своєму місці.

Його сорочка вже кілька років як вийшла з моди і він навіть не потурбувався начистити взуття того ранку. Він був не надто високим і без загостреного підборіддя. Його кабінет був розташований далі по коридору від кабінки Ріни, мав лише одне вікно і те виходило на сусідню будівлю. На табличці в коридорі було написано ДЖИММІ КЕСНАВ. За всіма прикметами, він був із числа безіменних, амбітних, розчарованих молодиків, які щодня вештаються будинком.

Але Джиммі виявився найприємнішою людиною з усіх, кого Ріна зустрічала в житті. Де б він не опинявся, його одразу сприймали як рівного. Він не говорив голосно чи швидко, але у розмові чи натовпі завжди знаходилося для нього місце. Він міг сказати лише кілька слів, але люди неодмінно сміялися і кожен відчував себе трохи дотепнішим після цього. Якщо він посміхався людям, ті починали відчувати себе щасливішими, привабливішими, вродливішими. Весь ранок він то забігав, то вискакував зі свого кабінету, одночасно залишаючись сконцентрованим і досить розслабленим, щоб зупинитися і потеревенити з кимось. Двері інших кабінетів лишалися відкритими після його відходу і господарі не відчували бажання їх зачинити.

Ріна бачила, як дівчина в сусідній із нею кабінці щоразу чепурилася, коли чула голос Джимі, який прямував коридором у їхній бік.

Здавалося, навіть важко було пригадати, яким було життя в офісі до появи Джиммі.

Ріна знала, що такі юнаки не затримуються надовго у маленьких кабінетах лише з одним вікном, що виходить на алею. Вони переїжджають в кабінети з видом на гавань, або взагалі на поверх вище. Ріна уявляла, що його душа, напевне, схожа на срібну ложку, природно сліпучу і жадану всіма.

Процес Жанни д’Арк

Уночі солдати та Жанна спали разом на землі. Коли Жанна знімала обладунки, ми могли бачити її прекрасні груди. І все ж вона жодного разу не пробуджувала в мені плотських бажань.

Жанна дуже гнівалася, коли солдати у її присутності лихословили чи обговорювали радощі плоті. Вона завжди відганяла мечем жінок, які впадали за солдатами, якщо тільки солдат не присягнув одружитися з цією жінкою.

Непорочність Жанни йшла з її душі й залишалися завжди із нею: коли вона йшла у бій чи вкладалася спати. Це була букова гілка. Недалеко від Домремі, її рідного селища, ріс старий бук, який усі називали весняним Деревом фей. Її душа походила з того дерева, а вона, немов та гілка, розливала довкола себе той самий аромат, що і дерево навесні.

І якщо хтось поставав перед очами Жанни з гріховними думками, вогонь того жадання миттєво згасав під впливом її душі. Тож вона лишалася чистою і невинною, і я клянуся, що кажу правду, хоча їй доводилося іноді оголюватися, як і іншим солдатам.

• • •

— Гей, — сказав Джиммі. — Як тебе звати?

— Жанна, — відповіла Ріна. Вона зашарілася і відклала книжку. — Ріна, я хотіла сказати.

Замість того, щоб дивитися йому в очі, вона втупилась у напівз’їдений салат на своєму столі. Вона захвилювалася, чи не залишилося бува чого у куточках рота. Їй спало на думку: чи не витерти рота серветкою, проте вирішила, що це приверне забагато зайвої уваги.

— Ти знаєш, я розпитував цілий ранок по всьому офісу, як тебе звати, і ніхто мені не зміг відповісти.

Навіть не зважаючи на те, що Ріна вже знала, що це правда, вона відчувала легкий розпач, ніби саме вона розчарувала хлопця. Вона знизала плечима.

— Але тепер я знаю щось таке, що більше нікому не відомо, — вимовив Джиммі, і це прозвучало так, ніби вона йому розповіла якусь чудову таємницю.

Вони нарешті вимкнули кондиціонування? — думала Ріна. — Я не відчуваю звичайного холоду. Їй спало на думку: чи не зняти светра.

— Гей, Джиммі, — гукнула дівчина із кабінки поруч із Ріною. — Підійди-но сюди. Я тобі покажу картинки, про які розповідала.

— Побачимось пізніше, — сказав Джиммі й посміхнувся їй. Вона це знала, бо дивилася вгору, йому в обличчя, котре, як вона тепер зрозуміла, може бути вродливим.

Легенди римлян

Цицерон народився у нешляхетних батьків. Тож ніхто не очікував, що він досягне чогось значного.

Цицерон практикувався у публічних виступах із камінчиком у роті. Інколи він ледь не захлинався через це. Він вчився використовувати прості слова і нескладну будову речень. Він оволодів умінням проштовхувати голос крізь камінець у роті, гарно артикулювати, чітко говорити навіть тоді, коли язик йому зраджував.

Він зажив слави найвизначнішого оратора свого часу.

• • •

— Ти багато читаєш, — сказав Джиммі.

Ріна кивнула. А потім посміхнулася до нього.

— Я ніколи не бачив очей із таким відтінком синього, як у тебе, — сказав Джиммі, дивлячись їй прямо в очі. — Вони немов море, щоправда вкрите шаром криги.

Він сказав це поміж іншим, так ніби розповідав про останню свою відпустку, чи фільм, який подивився. Саме тому Ріна знала, що він говорить це щиро, і почувалася так, немов відкрила йому ще одну таємницю, про яку навіть сама не здогадувалася.

Більше вони не сказали жодного слова. Зазвичай це призводило до відчуття незручності. Але Джиммі просто стояв, притулившись до стіни Ріниної кабінки, милуючись стосом книг на її столі. Він розчинився у тиші, розслабився в її обіймах. Ріна ж відчувала таку втіху, що воліла, аби це тривало якомога довше.

— О, Катулл, — вимовив Джиммі. Він узяв одну з книг. — І який вірш твій улюблений?

Ріна розмірковувала над запитанням. Здавалося занадто сміливим визнати, що це «Жиймо, Лесбіє мила, і кохаймось»***. А сказати, що це «Ти хочеш, Лесбіє, дізнатись неодмінно, / Яким числом твоїх цілунків неоцінних / Украй і через край задовольнився б я?..»**** — занадто скромно.

Вона гарячково шукала відповідь.

Він чекав, не кваплячи її.

Вона не могла визначитися. Почала щось говорити, абищо, але нічого не виходило. В горлі застряг камінчик, крижано-холодна галька. Вона розлютилася на себе. Мабуть, вона здавалася йому такою ідіоткою.

— Вибач, — сказав Джиммі. — Стів махає мені, щоб я зайшов до його кабінету. Знайдемося пізніше.

Емі була сусідкою Ріни у коледжі. Вона була єдиною, кого Ріна жаліла у житті. Душа Емі мала притулок у сигаретній пачці.

Але Емі й близько не поводилася так, щоб інші її жаліли. До моменту зустрічі з Ріною у неї лишилося вже менше половини пачки.

— А куди поділася решта? — жахнулася Ріна. Вона навіть не могла собі уявити, щоб ставитися настільки безрозсудно до свого життя.

Емі хотіла, щоб Ріна гуляла з нею ночами, ходила на танці, випивала і зустрічалася з хлопцями. Ріна продовжувала відповідати «ні».

— Зроби це заради мене, — сказала Емі. — Тобі ж шкода мене? Тож я прошу піти зі мною, лише раз.

Емі витягнула Ріну у бар. Ріна притискала до себе термос усю дорогу. Емі вирвала термос з її рук, переклала кубик льоду в склянку і сказала бармену покласти її до морозильні.

Хлопці підходили, намагаючись забрати їх з собою. Ріна ігнорувала їхню увагу. Вона була скута жахом, не відводячи погляду від морозильні.

— Спробуй бодай вдати, що тобі весело. Зможеш? — запитала Емі.

Коли до них підійшов наступний хлопець, Емі витягла одну зі своїх сигарет.

— Бачиш це? — Сказала вона хлопцеві. Її очі блищали у сяйві неонових вогнів за барною стійкою. — Я зараз почну курити. Якщо зможеш розвеселити мою подругу, поки куритиму, то поїду з тобою сьогодні додому.

— Як щодо того, щоб ви поїхали обидві?

— Гаразд, — відповіла Емі. — Чому б ні? Тож не барися. — Вона клацнула запальничкою, припалила і зробила довгу затяжку. Відкинула голову назад і видихнула дим високо в повітря.

— Саме заради цього я живу, — прошепотіла Емі Ріні; її розфокусовані зіниці виглядали дико. — Усе життя — суцільний експеримент. — Дим вирвався з ніздрів і змусив Ріну закашлятися.

Ріна подивилася на Емі. Потім розвернулася, щоб глянути на хлопця. Вона відчувала себе трохи легковажною. Кривий ніс хлопця видавався одночасно смішним і сумним.

Душа Емі виявилася заразною.

— Я ревную, — сказала Емі наступного ранку. — У тебе надзвичайно сексуальний сміх.

Ріна посміхнулася, почувши таке.

Ріна відшукала склянку зі своїм кубиком льоду в морозильні хлопця. Вона забрала її з собою додому.

І все ж цей раз став останнім, коли Ріна погодилася поїхати з Емі.

Вони втратили зв’язок після коледжу. Коли Ріна думала про Емі, їй хотілося, щоб пачка сигарет могла магічним чином ставати знову повною.

Ріна звертала увагу на потік роздруківок, що виходив із принтерів поруч із нею. Вона знала, що Джиммі скоро переїде до кабінету поверхом вище. В неї було небагато часу.

Вона пішла по крамницях у вихідні. Ретельно підійшла до вибору. Її колір був крижаної блакиті. Вона зробила манікюр під колір очей.

Ріна вирішила — у середу. Люди зазвичай більше розмовляють на початку тижня або наприкінці, найчастіше про те, що вони робили чи робитимуть на вихідних. В середу говорити особливо не було про що.

Ріна принесла з собою склянку, більше на удачу, і тому, що її легко було охолодити.

Взялася втілювати план після обіду. В другій половині дня, як правило, ще лишалося багато роботи, тож плітки відмирали самі по собі.

Вона відкрила двері морозильної камери, дістала охолоджену склянку і пакет для бутербродів із кубиком льоду. Витрусила кубик із пакету і опустила в склянку. На зовнішній стороні скла одразу з’явився конденсат.

Зняла светр, підхопила склянку і пішла по офісу.

Вона прямувала усюди, де бачила групи людей — у коридорах, біля принтерів, поруч із кавомашинами. Коли вона наближалася, люди відчували раптовий подих холоду в повітрі, й розмови переривалися. Дотепи ставали пласкими і недоречними. Аргументи втрачали силу. Раптом кожен згадував, скільки ще роботи у нього лишилося до виконання, і, виправдовуючись, знаходив якийсь привід, щоб піти. Двері кабінетів зачинялися, коли вона проходила повз них.

Вона ходила колами, поки коридори не спорожніли і єдиним кабінетом із відчиненими дверима не залишився Джиммів.

Вона подивилася у склянку. На дні вже натекло невеличке озерце; скоро кубик льоду плаватиме.

Вона ще матиме час, якщо поквапиться.

Поцілуй мене, перш ніж я зникну.

Поставила склянку перед дверима кабінету Джиммі. Я — не Жанна д’Арк.

Вона зайшла до кабінета і зачинала за собою двері.

— Привіт, — сказала вона. Тепер, опинившись наодинці з ним, вона не знала, що ще треба робити.

— Гей, — просто відповів він. — Сьогодні тут так тихо. Ти не знаєш, що відбувається?

— Si tecum attuleris bonam atque magnam cenam, non sine candida puella, — промовила вона. — Якщо приносите з собою смачную страву, ще й не одну, то й дівчину гарненьку прихопіть. Ось цей. Це — мій улюблений вірш.

Вона почувала себе сором’язливо, але тепло на душі. Вона не відчувала важкості на язиці, чи камінчика у горлі. Її душа залишилася за тими дверима, але вона не переймалася. Вона не рахувала секунди, що залишилися. Склянка з її життям всередині була в іншому часовому вимірі та просторі.

— Et uino et sale et omnibus cachinnis, — він закінчив за неї. — А також: вино, і сіль, і сміх увесь.

Вона побачила, що на його столі стоїть сільничка. Сіль робила найпріснішу їжу смачною. Сіль слугувала аналогом кмітливості та сміху у розмові. Сіль перетворювала рутину на диво. Сіль робила просте — прекрасним. Сіль була його душею.

І сіль утруднювала замерзання.

Вона засміялася.

Розстібнула блузку. Він почав вставати, щоб завадити їй. Вона похитала головою і посміхнулася.

Я не маю свічки, щоб запалити її на обох кінцях. Я не буду міряти своє життя кавовими ложками. У мене немає джерельної води, щоб загасити бажання, бо я залишила за дверима свій замерзлий шматочок передсмерття. Усе, що я маю — це моє життя.

— Усе життя — суцільний експеримент, — сказала вона.

Вона зняла блузку і переступила через спідницю. Тепер він міг бачити, що вона купила на вихідних.

Крижана блакить була її кольором.

Вона пам’ятала, як сміялася, і він сміявся у відповідь. Вона жадібно намагалася запам’ятати кожен дотик, кожне прискорене дихання. Про що вона не хотіла згадувати — це час.

Шум людей за дверима то наростав, то стихав. Вони затрималися надовго в його кабінеті.

Що за губи мої цілували, — подумала вона і зрозуміла, що назовні стало зовсім тихо. Сонячне світло в кімнаті набувало червоного відтінку.

Вона підвелася, уникла його обіймів, і, надягнувши блузку, вбрала спідницю. Відчинила двері його кабінету і підняла склянку.

Вона дивилася, несамовито прагнула побачити тоненьку пластинку льоду. Одного-єдиного найменшого кристала вистачило б. Вона тримала б його замороженим і витратила решту свого життя на згадку про цей один день. День, коли вона була живою.

Але у склянці була сама вода — чиста, прозора.

Вона чекала, коли серце перестане битися. Чекала, коли легені перестануть дихати. Вона ступила назад до його кабінету, щоб помираючи могла дивитися йому в очі.

Заморозити солону воду було б складно.

Вона почувалася теплою, відкритою до пропозицій. Щось утекло в найхолодніші, найтихіші та найпорожніші закутки її серця, поступившись місцем реву хвиль у вухах. Вона подумала, що їй треба так багато сказати йому, що вже ніколи не матиме достатньо часу для читання.

• • •

Ріно,

Я сподіваюся з тобою все добре. Минуло багато часу відтоді, як ми востаннє бачилися.

Я можу собі уявити твоє негайне запитання про те, скільки у мене лишилося сигарет. Ну, гарні новини у тому, що кинула палити. Погані новини — моя остання сигарета закінчилася шість місяців тому.

Але як ти бачиш, я все ще жива.

Душі — то хитромудрі речі, Ріно, але мені здається, я змогла розібратися у питанні. Я все життя вважала, що моя доля — бути безрозсудною, грати з кожною миттю мого життя. Я гадала, що саме цим повинна займатися. Єдиними миттєвостями, коли я відчувала себе живою, були ті випадки, коли я запалювала трохи своєї душі, наважуючись, щоб щось екстраординарне сталося до того моменту, як полум’я та попіл торкнуться моїх пальців. У такі миті я була постійно напоготові, чутливою до кожної вібрації, що долинала до моїх вух, кожного спалаху кольору у моїх очах. Моє життя було годинником зі зворотнім відліком. Місяці між моїми сигаретами виявлялися просто генеральними репетиціями перед справжнім виступом, і я мала контракт на двадцять вистав.

Я дійшла до останньої сигарети і злякалася. Я запланувала грандіозний фінальний акорд, щоб закінчити життя з розмахом. Але коли настав час викурити цю останню сигарету, я втратила мужність. Коли ти розумієш, що помреш після останнього вдиху, раптом руки починають тремтіти і ти не можеш утримати сірник чи клацнути запальничкою.

Я напилася на пляжній вечірці до відключки. Хтось потребував дози нікотину, порився у моїй сумці й знайшов мою останню сигарету. Коли я прокинулася, то побачила порожню пачку на піску біля мене, яку маленький краб уже облюбував у якості домівки.

Як я вже казала, я не померла.

Я все життя думала, що моя душа міститься в цих сигаретах і ніколи навіть не згадувала про пачку. Я ніколи не звертала жодної уваги на ту паперову оболонку тиші, що увібрала в себе трохи порожнечі.

Порожня пачка — це і сховок для випадкових павуків, яких ви хочете винести на вулицю. У ній можна зберігати монети, відірвані ґудзики, голки і нитки. Вона добре підходить і для помади, олівця для очей чи невеличких рум’ян. Вона з радістю прийме усе, що ви захочете до неї покласти.

І саме такою я себе зараз почуваю: відкритою, безтурботною, адаптивною. Так, життя зараз насправді лише експеримент. Що я можу зробити наступне? Що завгодно.

Але щоб опинитися тут, мені спочатку довелося викурити свої сигарети.

Те, що зі мною сталося — це зміна стану. Коли моя душа перетворилася з пачки сигарет просто у пачку, я виросла над собою.

Я надумала написати тобі, бо ти нагадуєш мені саму себе. Ти думаєш, що ти розумієш свою душу і знаєш, як потрібно прожити своє життя. Я вважала вже тоді, що ти помиляєшся, але й сама не мала правильної відповіді.

Але зараз — вже маю. Я думаю, ти готова до зміни стану.

Назавжди твоя подруга,

Емі

* Коледж Вассар — приватний гуманітарний коледж в місті Пакіпсі, штат Нью-Йорк. У часи навчання Едни Сент-Вінсент Міллей був коледжем лише для дівчат.

** Томас Стернз Еліот за народженням був американцем і прийняв англіканство та став громадянином Британії лише в 39 років.

*** Перша строфа п’ятого вірша Катулла у перекладі М. Борецького.

**** Початок сьомого вірша Катулла у перекладі М. Зерова.

ЦІЛКОВИТИЙ ЗБІГ

Сай прокинувся від перших чарівливих звуків скрипкового концерту Вівальді «Il Sospetto» у тональності сі мінор.

Десь із хвилину він залишався нерухомим, дозволяючи музиці омивати його, немов ніжний тихоокеанський бриз. У кімнаті ставало світліше по мірі того, як жалюзі потроху відкривалися, пропускаючи всередину сонячне світло. Тіллі розбудила його в оптимальний момент — якраз наприкінці фази поверхневого сну. Він почувався чудово: оновлений, сповнений оптимізму, готовий зістрибнути з ліжка.

Що він зрештою й зробив.

— Тіллі, це надихаючий вибір треку для пробудження.

— Ще б пак, — Тіллі промовляла з динаміка камери, що стояла на тумбочці. — Хто ж краще за мене розуміється на твоїх уподобаннях та настроях? — Голос хоча і був електронним, мав ласкаве і грайливе забарвлення.

Сай пішов у душ.

— Не забудь сьогодні взути нову пару черевиків, — тепер Тіллі говорила до нього з камери/динаміка на стелі.

— Чому?

— Сьогодні після роботи в тебе здибанка.

— О, та нова дівчина. Стривай, як її звати? Я знаю, що ти мені казала…

— Я введу тебе в курс справи після роботи. Впевнена, вона тобі сподобається. Індекс сумісності вкрай високий. Я гадаю, що ти будеш почуватися закоханим щонайменше півроку.

Сай нетерпяче чекав на побачення. Тіллі знайомила його і з останньою дівчиною — стосунки виявилися чудовими. Звісно, після цього розрив видався жахливим, але за допомогою Тіллі він зумів добре з цим упоратись. Він відчував, що його емоційний стан відновився, і після місяця самотності був готовий розпочати нові стосунки.

Проте спочатку йому все-таки доведеться перебути день на роботі.

— Які будуть твої рекомендації щодо сьогоднішнього сніданку?

— У тебе об одинадцятій запланована організаційна нарада по справі Девіса. Це значить, що тебе запросять на ланч за рахунок фірми. Я пропоную тобі просто перекусити замість сніданку, можна обійтися бананом.

Сай відчував піднесення. Усі помічники юристів у «Chapman Singh Stevens & Rios» жили заради ланчів із клієнтами, які готував власний шеф-кухар фірми.

— Мені вистачає часу зробити собі каву?

— Так. Трафік сьогодні вранці помірний. Натомість я пропоную тобі зайти до місця, де готують смузі — я можу дістати купон на знижку.

— Але я насправді хочу кави.

— Повір мені, смузі прийдеться тобі до смаку.

Сай посміхнувся, вимикаючи воду в душі.

— Гаразд, Тіллі. Ти завжди знаєш як краще.

Хоча це був ще один приємний та сонячний ранок у Лас-Алдамасі, Каліфорнія — сорок шість градусів за Фаренгейтом — сусідка Сая, Дженні, була у товстому зимовому пальті, лижних окулярах та довгій темній хустці, зав’язаній таким чином, що та прикривала її волосся та решту обличчя.

— Я гадала, що казала тобі, що не хочу аби ти встановлював цю штуку, — сказала вона, переступаючи поріг своєї квартири. Її голос спотворювався за допомогою якогось електронного фільтра. У відповідь на його здивований погляд, вона вказала на камеру над дверима Сая.

Розмова з Дженні була схожою на спілкування з одним зі знайомих його бабусі, який відмовлявся користуватися електронною поштою Centillion або реєструвати акаунт в ShareAll, оскільки побоювався, що «комп’ютер» дізнається про «всі його справи» — за винятком того, що, наскільки він міг судити, Дженні була одного з ним віку. Вона виросла у цифровому середовищі, але її якось оминула загальноприйнята норма ділитися даними.

— Дженні, я не стану з тобою сперечатися. Маю повне право встановлювати все, що забажаю, над своїми дверима. І я хочу, аби Тіллі наглядала за моїми дверима, поки я відсутній. Триста восьму квартиру пограбували минулого тижня.

— Але твоя камера записуватиме усіх моїх візитерів, бо коридорчик у нас спільний.

— То й що?

— Я не хочу аби Тіллі мала доступ до будь-яких даних мого соціального графу.

Сай закотив очі.

— Тобі є що приховувати?

— Не в цьому річ…

— Ага, ага, громадянські права, свобода, приватність, бла-бла-бла…

Саю вже набридло сперечатися з людьми на кшталт Дженні. Він постійно твердив одне і те саме: Centillion — це не якийсь там величезний, монструозний уряд. Це приватна компанія, яка обрала своїм слоганом: «Зробимо все кращим!». Те, що ви волієте жити в середньовіччі, не мусить означати, що решта з нас не повинні користуватися перевагами всюдисущих інформаційно-обчислювальних систем.

Він зманеврував, аби оминути її громіздку фігуру і потрапити на сходи.

— Тіллі не просто підказує тобі твої ж бажання! — крикнула Дженні. — Вона вирішує за тебе, що думати. Ти дійсно гадаєш, що досі знаєш, чого насправді хочеш?

Сай замовк на мить.

— Ну, то як? — не вгавала вона.

Що за дурнувате запитання. Ще одна псевдоінтелектуальна прокламація проти технологій, яку подібні до неї люди помилково сприймають за глибокодумність.

Він рушив собі далі.

— Фрікиня, — пробурмотів він, очікуючи почути від Тіллі в навушниках мобільного телефону якийсь підбадьорливий жарт. Але Тіллі промовчала.

Мати Тіллі під рукою було все одно, що користуватися послугами найкращого в світі асистента:

— Гей, Тіллі, не пам’ятаєш, де я зберігаю ту папку про Вайомінґ, із дивною назвою компанії щодо злиття та поглинання десь піврічної давнини?

— Гей, Тіллі, ти можеш мені знайти текст статті 131 Установчого договору? Переконайся, що це варіант, який використовують партнери Сінґха.

— Гей, Тіллі, запам’ятай ці сторінки. Додай до них помітки: «Чепмен», «надає перевагу покупцеві», «використовувати тільки, якщо партнер поблажливо до мене ставиться».

Певний час Чепмен Сінґх опирався ідеї дозволити працівникам заносити Тіллі до офісу, надаючи перевагу корпоративній системі штучного інтелекту. Але виявилося занадто складно примусити співробітників повністю розкладати записи по їхніх особистих календарях, підказках та аналогічних робочих системах, і щойно партнери почали порушувати правила та використовувати Тіллі для роботи, ІТ-відділу не залишалося нічого іншого, як підтримати їх у цьому рішенні.

А вже тоді Centillion пообіцяв, що вони убезпечать всі корпоративні дані найстійкішим шифруванням і ніколи не використовуватимуть їх для отримання конкурентних переваг — а лише для того, щоб надавати найкращі рекомендації працівникам «Chapman Singh». Зрештою, задекларована місія Centillion полягала в тому, аби «упорядкувати інформацію в світі, щоб ошляхетнити рід людський», а що може бути благороднішим ніж перетворення роботи на ефективнішу, продуктивнішу, приємнішу?

Насолоджуючись ланчем, Сай почувася великим щасливцем. Він не міг собі навіть уявити, якою марудною була робота до появи Тіллі.

Після роботи Тіллі завела Сая до квіткового магазину — звісно, у Тіллі був купон — а згодом, по дорозі до ресторану, ввела Сая в курс справи щодо його партнерки на побаченні, Еллен: освіта, профіль ShareAll, відгуки попередніх хлопців/дівчат, інтереси, вподобання, антипатії і, звичайно, світлини — десятки світлин, розпізнаних і зібраних Тіллі з усієї мережі. Сай усміхнувся. Тіллі мала рацію. Еллен точно відповідала його улюбленому типажу.

Простий трюїзм: те, що чоловік не сказав би навіть своєму найкращому другові, він із задоволенням шукатиме за допомогою Centillion. Тіллі знала все про те, яких жінок Сай вважає привабливими, відстежуючи світлини та відеозаписи, які той переглядав пізно вночі, активуючи режим «Лише для мене» у своєму браузері.

Ну і звичайно, Тіллі знала Еллен так саме добре, як і його, тому Сай був певен, що також відповідатиме типажу чоловіка Еллен.

І звісно, з’ясувалося, що вони мали однакові смаки щодо книг, фільмів, музики. Вони мали сумісні погляди щодо того, як наполегливо повинен кожен із них працювати. Вони сміялися з жартів одне одного. Вони підживлювали одне одного енергією.

Сай дивувався досконалості Тіллі. Чотири мільярди жінок на Землі, й Тіллі, здавалося, відшукала повний збіг із ним. Це було те саме, що натискати кнопку «Я тобі довіряю» в рядку пошуку Centillion у давні часи, і дивуватися, коли запропонована веб-сторінка виявлялася тією, на яку хотілося потрапити.

Сай почувався закоханим і був певен, що Еллен схоче запросити його до себе додому.

І хоча все йшло надзвичайно добре, але якщо він був би абсолютно чесним із самим собою, то мусив визнати, що все не настільки цікаво і мило, як він того очікував. Усе насправді йшло гладко, але, можливо, вже занадто гладко. Жодних сюрпризів чи хвилювання від відкриття чогось дійсно нового.

Іншими словами, побачення відбувалося трохи нудно.

Поки розум Сая був зайнятий міркуваннями, у розмові виникла пауза. Вони посміхалися одне одному і просто намагалися насолодитися тишею.

В цю мить голос Тіллі увірвався до навушника: — Ти можеш запитати у неї, чи подобаються їй сучасні японські десерти. Я знаю потрібне місце.

Сай відчув, що, хоча і не замислювався про таке до цієї миті, в нього з’явилося бажання поласувати чимось солоденьким і делікатним.

Тіллі не просто підказує тобі твої ж бажання. Вона вирішує за тебе, що думати.

Сай взяв паузу.

Ти дійсно гадаєш, що досі знаєш, чого насправді хочеш?

Він спробував розібратися у власних відчуттях. Тіллі тільки-но вирахувала те, що він хоче, але навіть про це не здогадується? Чи вона просто помістила цю думку йому в голову?

Як тобі здається?

Те, як Тіллі заповнювала цю паузу… це виглядало так, ніби Тіллі не вірила, що він зможе самостійно провести зустріч, вважаючи, що той не знатиме що сказати чи зробити, якщо вона не прийде на допомогу.

Сай раптом відчув роздратування. Момент був зіпсований.

До мене ставляться немов до дитини.

— Я знаю, що тобі сподобається. Я маю купон.

— Тіллі, — вимовив він, — будь ласка, деактивуй функцію моніторингу та вимкни автопідказки.

— Ти певен? Пропуски у розкритті даних можуть призвести до неповної відповідності профілю…

— Так, будь ласка, припиняй.

Тіллі деактивувала себе зі звуковим сигналом.

Еллен шоковано вирячилася на нього з широко розплющеними очима та відкритим ротом.

— Чому ти це зробив?

— Я хотів поговорити з тобою наодинці, лише ти і я. — Сай посміхнувся. — Приємно іноді бути самим собою, без Тіллі, тобі не здається?

Еллен виглядала розгубленою.

— Але ж тобі відомо: чим більше Тіллі знає, тим кориснішою вона може бути. Ти певен, що ми не наробимо дурниць на першому побаченні? Ми обоє — зайняті люди, а Тіллі…

— Я знаю про можливості Тіллі. Але…

Еллен підняла руку, змушуючи його замовкнути. Вона нахилила голову, прислухаючись до голосу в своїй гарнітурі.

— У мене чудова ідея, — повідомила вона. — Тут є новий клуб і я знаю, що Тіллі зможе дістати нам купон.

Сай роздратовано похитав головою.

— Давай спробуємо без допомоги Тіллі придумати чим зайнятися. Будь ласка, ти можеш її вимкнути?

Обличчя Еллен на мить стало непроникним.

— Здається, що мені вже час їхати додому, — сказала вона. — Завтра вдосвіта треба на роботу.

Вона відвела погляд.

— Це Тіллі тобі порадила так сказати?

Вона нічого не відповіла, уникаючи дивитися прямо в очі.

— Я чудово провів час, — швидко відповів Сай. — Ти не проти якось ще кудись вибратися?

Еллен оплатила половину рахунку і не побажала, щоб він провів її додому.

Зі звуковим сигналом Тіллі ожила у вусі.

— Сьогодні ввечері ти поводишся вкрай асоціально, — сказала Тіллі.

— Я не асоціальний. Мені просто не до вподоби, як ти скрізь влазиш.

— Я абсолютна певна, що побачення тобі сподобалося б, якби ти дослухався до моїх порад.

Сай їхав мовчки.

— Я відчуваю, що в тобі забагато агресії. Як щодо кікбоксингу? Ти давно вже не відвідував занять, а на маршруті є цілодобовий тренувальний зал. Тримай правіше.

Сай поїхав прямо.

— Що не так?

— Я не хочу витрачати більше грошей.

— Тобі ж відомо, що я маю купон.

— Що конкретно ти маєш проти заощадження моїх грошей?

— Твій рівень заощаджень відповідає плановим значенням. Я просто хочу бути певною, що твій рівень споживання розваг і дозвілля в нормі. Якщо ти робитимеш надлишкові заощадження, то потім шкодуватимеш, що не спробував усе в молодості. Я склала графік оптимуму споживання, якого ти мусиш щоденно дотримуватися.

— Тіллі, я просто хочу потрапити додому і лягти спати. Ти не могла б деактивувати себе й на решту ночі?

— Тобі відомо, що для представлення найкращих життєвих рекомендацій я повинна мати всеохоплюючу інформацію про тебе. Якщо ти відмикатимеш мене від частини свого життя, мої рекомендації перестануть бути точними…

Сай потягнувся до кишені й вимкнув телефон. У навушнику запанувала тиша.

Повернувшись додому, Сай побачив, що світло над сходами, які ведуть до його квартири, згасло, і кілька темних фігур снують у коридорчику.

— Хто тут?

Кілька фігур зникли, проте одна рушила в його напрямку: Дженні.

— Ти рано повернувся.

Він ледь впізнав її, вперше почувши голос без електронного фільтра, який вона зазвичай використовувала. Голос звучав на диво… щасливо.

Сай сторопів.

— Як ти дізналася, що я повернуся рано? Ти переслідуєш мене?

Дженні закотила очі.

— Навіщо тебе переслідувати? Твій телефон автоматично реєструється та відзначає від’їзд з кожної локації, куди б ти не їхав, із коротким повідомленням про статус відповідно до твого настрою. Це все у твоїй стрічці у ShareAll, кожен може побачити.

Він глянув на неї. У слабкому сяйві вуличних ліхтарів він помітив, що вона цього разу не в своєму фірмовому зимовому пальті, лижних окулярах і хустці. Натомість вона була одягнена у шорти і вільну білу футболку. Кілька пасм її чорного волосся були пофарбовані у біле. Насправді вона виглядала дуже симпатичною, хоча трохи ботаном.

— Що, здивований, що я вмію користуватися комп’ютером?

— Та просто завжди скидалася на…

— Параноїчку? Божевільну? Кажи, що думаєш. Я не ображуся.

— А де твоє пальто та окуляри? Я ніколи не бачив тебе без них.

— Ой, та я заклеїла твою камеру над дверима аби мої друзі змогли завітати до мене сьогодні ввечері. Саме тому я без них. Перепрошую…

— Ти зробила що?

— І я вийшла тебе перестріти, бо побачила, що ти вимкнув Тіллі вже вдруге. Мені здається, ти вже готовий почути правду.

Потрапити до квартири Дженні було все одно, що опинитися всередині рибальської сіті.

Стеля, підлога та стіни були оббиті тонкою металевою сіткою, яка виблискувала рідким сріблом у мерехтливому світінні великої кількості широкоформатних моніторів високої роздільної здатності, що розміщувалися одне над одним по всій кімнаті й напевно слугували єдиним джерелом світла.

Окрім моніторів, єдиними іншими меблями на видноті були книжкові полиці — напхані книгами (друкованими, хоч як це дивно). Кілька перевернутих, старомодних ящиків з-під молока, вкритих подушками, використовувались замість крісел.

Сай відчував себе непевно, йому хотілося зробити щось незвичайне. Тепер він навіть шкодував про своє рішення прийняти її запрошення зайти. Вона справді була ексцентричною, можливо, навіть занадто.

Дженні зачинила двері, підняла руку і висмикнула навушник із вуха Сая. Потім вона простягнула руку.

— Дай мені свій телефон.

— Навіщо? Він уже вимкнений.

Дженні не забрала руку. Неохоче Сай дістав телефон і віддав їй.

Вона з презирством роздивилася апарат.

— Без з’ємного акумулятора. Чого ще очікувати від моделі Centillion. Їм треба називати це пристроєм стеження, а не телефоном. Ти ніколи не можеш бути певним, чи насправді він вимкнений. — Вона поклала телефон до товстого пакета, запечатала і кинула на стіл.

— Гаразд, тепер, коли твій телефон акустично та електромагнітно заекрановано, ми можемо поговорити. Сітка на стінах по суті перетворює мою квартиру на клітку Фарадея, тому сигнали стільникових телефонів не можуть проникнути всередину. І я не можу почуватися комфортно біля телефону від Centillion, допоки не обгорну його кількома екрануючими шарами.

— Ось що я вам скажу. Ви всі з привітом. Ви гадаєте, що Centillion шпигує за вами? Їхня політика конфіденційності — найкраща в галузі. Кожен біт зібраної інформації передається користувачами абсолютно добровільно, і використовується з метою покращення якості життя самих користувачів…

Дженні нахилила голову і позирала на нього з самовпевненою посмішкою доти, доки він не замовк.

— Якщо це все правда, то чому ти сьогодні відімкнув Тіллі? Чому погодився прийти сюди зі мною?

Сай не був певен, що сам знає відповіді.

— Поглянь на себе. Ти погодився, щоб камери відстежували кожен твій рух, аби кожна думка, слово, інтеракція записувались в якомусь віддаленому центрі обробки даних, щоб алгоритми могли опрацьовувати їх, видобувати з них дані, за які платять маркетологи.

Тепер у тебе не залишилося нічого особистого, що лише твоє і тільки твоє. Centillion володіє усіма вами. Ти вже навіть не знаєш хто ти. Купуєш те, що Centillion хоче аби ти купував; читаєш те, що Centillion пропонує тобі прочитати; ходиш на побачення з тими, з ким, на думку Centillion, маєш зустрічатись. І ти направду щасливий?

— Це архаїчний погляд на речі. Усе з запропонованого Тіллі, що є доведеним із наукової точки зору, відповідає моїм уподобанням і є бажаним для мене.

— Ти маєш на увазі, що якийсь рекламодавець заплатив Centillion, аби напхати тебе цим.

— Але в цьому полягає суть реклами, чи не так? Поєднати бажання із задоволенням. У цьому світі є тисячі речей, які б ідеально мені підійшли, але я, можливо, ніколи б про них так і не дізнався. Так само, як десь існує ідеальна дівчина, саме для мене, але я, знову таки, можливо, ніколи її не зустріну. Що поганому в тому, щоб дослухатися до Тіллі, аби досконала річ віднайшла відповідного споживача, а ідеальна дівчина відшукала ідеального хлопця?

Дженні посміхнулася: — Мені подобається, як ти добре вмієш логічно обґрунтовувати свій поточний стан. Я знову запитаю у тебе: якщо життя з Тіллі настільки чудове, чому ж ти тоді вимкнув її сьогодні?

— Я не можу цього пояснити, — сказав Сай. Він труснув головою. — Це було помилкою. Думаю, мені треба додому.

— Зачекай. Дозволь спочатку дещо показати про твою улюблену Тіллі, — мовила Дженні. Вона підійшла до столу і почала набирати щось, виводячи на монітор ряд документів. Поки вона говорила, Сай намагався пробігти по них очима і зрозуміти їхній зміст.

— Багато років тому автомобілі Centillion, які моніторили транспортні потоки, упіймали на тому, що вони відстежують увесь безпровідний трафік даних від домашніх мереж на вулицях, якими вони проїжджали. Перш ніж вони перейшли до впровадження добровільної політики моніторинґу, запровадженої для надання кращих «рекомендацій», за допомогою Centillion також перепрошивалися параметри безпеки системи на твоєму комп’ютері, щоб відстежувати твої уподобання при користуванні інтернетом. Ти думаєш, що вони дійсно змінилися? Вони ненаситні до інформації про тебе — і чим більше, тим краще — і, най мене шляк трафить, якщо вони переймаються, яким чином її отримують.

Сай скептично проглядав документи. — Якщо усе це правда, чому жодна жива душа не розповіла про це у новинах?

Дженні розсміялася. — По-перше, усе, що робив Centillion, скоріш за все формально не порушує закони. Наприклад, зона покриття сигналу бездротових передавачів виходила і в публічний простір, тому про порушення конфіденційності не може бути й мови. А угоду з кінцевим користувачем можна витлумачити таким чином, що усі дії Centillion спрямовані на «покращення вашого життя». По-друге, як ти сьогодні ще отримуєш новини, окрім як не за допомогою Centillion? Якщо Centillion не захоче аби ти дізнався про щось, то ти і не знатимеш.

— А як тоді ти відшукала ці документи?

— Мій комп’ютер під’єднаний до мережі-надбудови над інтернетом, тож Centillion не має туди доступу. Попросту кажучи, ми вдаємося до допомоги вірусу, який перетворює для нас комп’ютери людей на ретрансляційні станції, зашифровує і розсіює нашу активність, приховуючи від Centillion наш трафік.

Сай покрутив головою.

— Ви направду з числа тих прихильників теорії змов у капелюхах із фольги. Ви ставите знак рівності між Centillion та якимось злим репресивним урядом. Але це лише компанія, що прагне заробити трохи грошей.

Дженні похитала головою.

— Стеження завжди лишається стеженням. Я ніколи не збагну, чому дехто вважає це чимось іншим, якщо цим займається не уряд, а приватна компанія. Сьогодні Centillion вже важливіший за уряди. Не забувай, що вони повалили уряди трьох країн лише через те, що ті наважились заборонити діяльність Centillion у межах своїх кордонів.

— То були репресивні режими…

— О, так, а ти живеш у вільній країні. Ти гадаєш, що Centillion переймався поширенням свобод? Їхньою метою було отримання доступу до нових ринків, можливості стежити за всіма жителями, і спонукання до зростання споживання, аби Centillion міг заробляти більше грошей.

— Але у цьому і полягає сутність бізнесу. Це не уособлення зла.

— Ти так говориш лише тому, що більше не уявляєш як насправді виглядає світ довкола. Тепер світ для тебе перероблений у картинку від Centillion.

Хоча машина Дженні виявилася не менш заекранованою, ніж її квартира, їдучи разом із Саєм, вона все одно говорила пошепки, ніби боялася, що їхню розмову підслухає хтось із перехожих на хідниках.

— Не можу повірити, яке це місце занедбане, — промовив Сай потому, як вона припаркувалася на одному з боків вулиці. Поверхня дороги зяяла вибоїнами, а довколишні будинки давно не знали ремонту. Кілька з них були покинутими і вже руйнувалися. Звіддалік долинав згасаючий звук поліцейської сирени. Це був не той район Лас-Алдамаса, куди Сай бодай раз заїжджав.

— Ще десять років тому тут все було іншим.

— Що сталося?

— Centillion помітив певну тенденцію у людей — деяких, не всіх — до добровільної расової сегрегації, коли мова заходила про те, де вони воліли б жити. Компанія намагалася задовольнити ці потреби, пріоритезуючи певні списки нерухомості для різних шукачів, базуючись на їхній приналежності до певної раси. Нічого протизаконного в їхніх діях не було, оскільки вони лише задовольняли потреби та бажання своїх користувачів. Вони не приховували жодних пропозицій, лише ставили їх ближче до кінця списку, і за будь-яких обставин ви б ніколи не змогли виокремити деталі пошукового алгоритму, щоб довести пріоритетність расової складової, коли це був лише один із сотень чинників у їхній магічній формулі ранжування.

Через деякий час процес став неконтрольованим, і проблеми з сегрегацією почали наростати, як снігова куля. Політикам ставало все легше маніпулювати результатами виборів в округах через расову сегрегацію. І ось ми тут. Здогадайся, хто застряв у цих районах міста?

Сай зробив глибокий вдих.

— І гадки не маю.

— Якщо ти запитаєш у Centillion, то вони скажуть, що їхні алгоритми лише відображали і реплікували бажання самоізоляції певних користувачів, і Centillion не має жодного відношення до поліції думок. Чи вони стверджуватимуть, що насправді множать свободу, даючи людям саме те, чого ті прагнули. І звісно вони не згадуватимуть про отримання комісійних від продажів нерухомості.

— Я не повірю, що жодна жива душа ніколи нічого про це не говорила.

— Ти знову забуваєш, що все, що тобі відомо — зараз фільтрується за допомогою Centillion. Повсякчас, коли ти щось шукаєш, щоразу, коли ти чуєш підсумковий випуск новин — усе це готується за допомогою Centillion аби відповідати тому, що ти хочеш почути. Бо хтось, засмучений новиною, відмовиться купувати що-небудь із прорекламованого, і тому Centillion підганяє усе таким чином, щоб воно здавалося нормальним плином подій. Ми всі неначе живемо у Смарагдовому місті країни Оз. Centillion вдягає усім ці окуляри з товстими зеленими скельцями, і ми гадаємо, що все довкола сяє дивовижними відтінками зеленого.

— Ти звинувачуєш Centillion у цензурі.

— Ні. Centillion — це лише алгоритм, що відбився від рук. Він просто надає тобі більше можливостей у тому, чого, як йому здається, ти прагнеш. І ми — такі люди, як я — вважаємо, що тут і ховається корінь зла. Centillion помістив нас у маленькі бульбашки, і все, що ми бачимо чи чуємо, є відлунням нас самих, тому ми все більше укорінюємось у власних переконаннях і гіперболізуємо свої схильності. Ми перестали ставити питання і приймаємо на віру всі судження Тіллі.

Із року в рік ми стаємо все більш слухняними і відрощуємо все більше вовни, щоб Centillion зістригав і мав змогу збагачуватися. Але я не хочу так жити.

— І навіщо ти все це мені розповідаєш?

— Тому що, сусіде, ми збираємось убити Тіллі, — відповіла Дженні, пильно роздивляючись Сая, — і ти нам у цьому допоможеш.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.