Описані в цій книзі події відбувалися насправді в житті реальних людей. Однак автори змінили багато імен і з деяких прототипів створили збірні образи. Тому будь-яка подібність між персонажами цієї книги та справжніми людьми — випадкова.

Присвячую цю книжку своїй матері Крішні. Попри всі знегоди вона прищепила мені оптимізм, без якого я сконав би десь в індійських нетрях. А також моїй дружині Барбарі, що вже дорослому мені допомагала більше, ніж будь-хто інший, і не давала занепасти духом в найтяжчі часи. І, нарешті, двом нашим синам Арі й Майклу за постійну підтримку й любов.

Мені наснилось, що життя — це радість.

Прокинувся, побачив: це — служіння.

Став діяти, в служінні — радість.

— Рабіндранат Тагор

Передмова

Нам, випускникам медичних навчальних закладів, які почали роботу у сфері кардіохірургії на початку 1970-х, випала унікальна нагода спостерігати розвиток цієї галузі. За роки роботи ми стали свідками низки проривів в галузі. Бачили, як поступово вдосконалюється техніка аорто-коронарного шунтування, як розвивається пластика клапана, а тепер поширюється хірургія мінімальної інвазивності й більше використовують робототехніку. Ми працювали над тим, щоб зробити хірургію безпечнішою й ефективнішою. Через це смертей від серцево-судинних захворювань стало набагато менше, а у всьому розвиненому світі середня тривалість життя зросла.

Важлива роль в цій величній епопеї належить Аруну Сінгху. За довгу й плідну кар’єру він зробив понад 20 000 операцій, з яких більш як 15 000 — на відкритому серці, маючи справу з усіма можливими серцево-судинними захворюваннями. Обсяг і якість його роботи вражають. Протягом багатьох років для мене було за честь, що доктор Сінгх спостерігає за моїми операціями. Цей славетний хірург заслужив повагу колег і вдячність пацієнтів. Але мало хто знає, яким довгим і складним був його шлях на професійний Олімп.

«Твоє серце в моїх руках» — надзвичайно цікава розповідь про життя і кар’єру доктора Сінгха. Його шлях розпочався в Індії, де в дитинстві й у молоді роки Аруну часто доводилося плисти проти течії. Труднощів завдали культурні та сімейні обставини, а також бунтівна вдача хлопця.

Найсерйознішою проблемою були дві травми — перелом спершу однієї руки, а згодом і другої. Для подолання наслідків хлопцю довелося тривалий час наполегливо виконувати вправи для реабілітації. Ті травми майже призвели до інвалідності, і, здавалося б, шлях у будь-які професії, де потрібно працювати руками, йому закрито. Але, виявивши дивовижну наполегливість, доктор Сінгх розробив комплекс вправ, завзято виконував його, а тоді досяг надзвичайних успіхів саме в сфері, де потрібні дуже вправні руки!

Меншою проблемою було те, що в доктора Сінгха дислексія — вроджена неврологічна особливість, яка впливає на процес навчання. Ми, люди з дислексією, краще навчаємося, спостерігаючи й наслідуючи, ніж розпізнаючи тексти. Мені було дуже цікаво порівняти досвід доктора Сінгха зі своїм. Очевидно, дислексія — не перешкода для звершень. Насправді дислексія була в багатьох відомих вчених, винахідників і діячів культури. Ми сприймаємо речі не зовсім так, як інші: я сказав би, більш творчо.

Доктор Сінгх — живий приклад того, що невтомною працею, наполегливістю й мужністю людина може подолати найбільші перешкоди. Його історія захоплює. Його погляди на життя сповнені мудрості. Його погляди на майбутнє охорони здоров’я варті уваги. Книга «Твоє серце в моїх руках» неодмінно стане джерелом натхнення для кожного читача.

Доктор Делос М. Козгроув,

колишній генеральний директор і

голова правління Клівлендської клініки

Пролог

Пацієнт не виживе.

Усвідомлюю це, але зупинитися не можу. Далі гострим лезом прокладаю собі шлях крізь м’язи й жир. Скальпель і ранорозширювач — ніби продовження моїх рук. Просуваюся до аортального клапана — брамника серця, що забезпечує належну циркуляцію крові, аж доки не звузиться й не завапнується, мов засмічений масляний фільтр у машині.

Саме там я вхожу. Я видаляю цей клапан і замінюю на штучний. Цей, виготовлений із титану, простий технологічний вузол має забезпечити нормальну циркуляцію крові до кінця життя. А от встановити його — дуже кропітка і трудомістка операція, хай і звичайна.

Я акуратно ввожу клапан в аорту. Повільний граціозний спуск нагадує кадри посадки місячного модуля, а ще це схоже на приземлення винищувача «Іґл», але на поверхню із крові й плоті. Ретельно накладаю шви, зазвичай від п’ятнадцяти до двадцяти двох стібків, щоб закріпити клапан.

Зазвичай на цьому етапі операції настає високотехнологічний момент, коли серце пацієнта, зупинене на час операції, аби не плювалося кров’ю і хірург міг вільно з ним працювати, запускають знову, наче комп’ютер. Рівна лінія на електрокардіограмі починає потроху здригатися, позначаючи повільне повернення до життя. А далі відбувається справжнє диво: на моніторі кардіографа, одному з багатьох приладів у сучасній операційній, ми спостерігаємо мерехтіння, що відображає ритмічний рух двох серпоподібних заслінок механічного клапана. Він ожив, тепер житиме й людина — ходитиме, говоритиме, дихатиме до кінця днів своїх.

І все це завдяки механізму завбільшки з 25 копійок.

Але на сьогоднішній операції цього не станеться, оскільки я не в операційній, а це — не людина. Я оперую серце свині, придбаної сьогодні вранці у місцевого м’ясника спеціально, щоб продемонструвати цю процедуру групі студентів.

Літо 2016 року. Я — запрошений викладач в Університеті Брайанта, у місті Смітфілд у Род-Айленді, що неподалік від мого дому в Провіденсі. Одягнені в хірургічні костюми студенти фельдшерського курсу купчаться навколо мене й біля великого екрану в конференц-залі, спостерігаючи, як я працюю над серцем розпластаної на операційному столі свині. За будовою воно настільки схоже на людське, що аж моторошно. І хоча це лише демонстрація, але процес поглинув мене, я максимально зосередився на задачі, рухи майже автоматичні, роблю те, що робив уже безліч разів раніше.

— Докторе Сінгху.

Занурений у роботу, я раптом розумію, що хтось до мене звертається. Піднімаю очі.

— Докторе Сінгху, не хочете присісти?

Ввічлива пропозиція, але все одно я приголомшено витріщився на бідолаху — не вірю своїм вухам. Це все одно, що запитати хірурга, чи не хоче він висякатися в розріз на тілі пацієнта.

— Присісти? — перепитую я недовірливо. — Ні. Хірург завжди на ногах.

Це правда, в прямому і переносному сенсі.

Мене звуть Арун Сінгх, і я стояв в операційних, починаючи з 1970-х років, спочатку в якості асистента, а потім хірурга, й зробив тисячі операцій. Якщо вірити архіву нашої лікарні, я виконав понад 15 000 операцій на відкритому серці за 41 рік роботи. Напевно, я зробив більше операцій на відкритому серці дорослим і дітям, ніж будь-який кардіохірург в Америці — винятком можуть бути хіба що піонери в цій галузі: дует хірургів із Г’юстона Майкла ДеБейкі та Дентона Кулі, Делос Козгроув із Клівлендської клініки й кілька інших.

Ви вже мені повірте, а підтвердженням того хай буде артрит стегнових суглобів і хрускіт у колінах. Як і належить хірургу, я стояв на своїх двох іноді по десять годин поспіль, працюючи й спостерігаючи, як мої пацієнти повертаються до життя. Було навіть, що провів шість складних операцій упродовж 36 годин. І весь цей час стояв, за винятком коротеньких перерв.

А ще я намагався стояти горою за пацієнтів і в іншому відношенні: співчував і співпереживав їм, коли ті з’ясовували, що єдиний шанс вижити — це дозволити мені з командою розітнути їхні груди і застосувати щодо їхніх життєво важливих органів цілий арсенал якихось незрозумілих інструментів. Деякі з них на вид, як витвори надсучасної лабораторії робототехніки, інші ніби потрапили сюди з якогось швейного гуртка ХІХ ст.

Думаю, що рідні моїх пацієнтів — відважні люди. Вони довіряють мені неймовірно відповідальну справу, а самі в день операції можуть лише сидіти в холі й молитися, щоб у мене все вийшло. І зазвичай усе виходить. Хоча для лікаря це звична операція, але я завжди намагався пам’ятати про те, який жах це для пацієнта.

А ще я завжди гордо позиціонував себе як уособлення чогось, далекого від хірургічної вправності. Можете називати мене скальпеленосним святим-покровителем малолітніх бешкетників — так званих проблемних підлітків. Адже саме таким був і я, зростаючи в іншій культурі, на іншому кінці світу від того місця, де живу зараз.

Я виріс у місті Деогарх на північному сході Індії. Народився в 1944 році, за кілька років до того, як наш народ розділився на дві держави — Індію й Пакистан. Це були жорстокі, буремні часи, коли наше суспільство розкололося, причому не тільки на індуїстів і мусульман. Наприклад, були серед нас ті, хто за період Британської Індії, що недавно скінчився, перейняв британський спосіб життя й відповідні погляди — ці люди хотіли, щоб Індія залишалася такою ж англійською, як вечірнє чаювання. З іншого боку виступали націоналісти, які боролися за незалежність, самоврядування, а також за повне повернення до нашої самобутньої культури й мов.

Я цілком уособлював сум’яття тих часів. Архетипічний приклад змарнованої юності: початок мого життєвого шляху не віщував жодного успіху в майбутньому, тим паче медичної кар’єри. У дитинстві, значною мірою через бешкетливу вдачу, одну за одною я скалічив собі руки, причому праву на деякий час взагалі паралізувало. Багато місяців проходив болісні реабілітаційні процедури і, зрештою, завдяки незламній волі матері (нещадній материнській любові) знову вповні оволодів обома руками.

Уявіть собі: хірург зі скаліченими в дитинстві руками! Але в той час не тільки руки, а й голова в мене працювала не надто добре. Якби в 1950-ті я зростав в Америці, мене б охрестили малолітнім правопорушником — в Індії такого визначення не знали. Я вештався з поганою компанією, встрявав у халепи, зневажав всяке начальство й прогулював школу. Хоча в Індії не було тих притонів-більярдних чи нелегальних вуличних автоперегонів, як в Америці, але малолітні бешкетники захоплювалися іншим: запускали повітряних зміїв, хай це й дивно звучить для західної людини. Саме цим я й займався. Але в нас це було геть не такою невинною розвагою, як деінде. То були змагання — повітряні битви, такі ж запеклі, як кулачні бої (а час від часу саме до того й доходило). Додайте до цього той факт, що в мене дислексія — стан, про який тогочасні психологи знали дуже мало, і я аж тепер розумію, чому мені було важко навчитися читати й писати.

Зрештою, я взявся за голову і, на подив усім, спромігся вступити до медичного коледжу. Мій дебют в операційній був такий собі: побачивши першу операцію, я ледь не знепритомнів, але, доклавши чималих зусиль, згодом досяг успіхів у навчанні. А завершувати освіту поїхав до Сполучених Штатів.

Я прибув туди в 1967 році з п’ятьма доларами в кишені. Першим пунктом призначення було місто Вустер у Массачусетсі, тільки тамтешня лікарня погодилася прийняти мене. Тоді мої співвітчизники ще були екзотикою в Сполучених Шатах. В уяві багатьох американців збірний образ індійця складався із заклинателя змій, напівголого аскета на кшталт Ґанді й різних персонажів з «Книги джунглів» Кіплінга. Мало хто з моїх колег і сусідів у Вустері, ба навіть у Нью-Йорку, де я потім завершував навчання, був знайомий з індійцями, особливо з нашим специфічним акцентом, який зараз охоче пародіюють у комедійних серіалах і який досі звеселяє багатьох моїх друзів.

Більше того, мою країну з населенням 1,3 млрд найчастіше асоціювали навіть не з людським образом, а з твариною (слон) і будівлею (Тадж-Махал). Тобто, бачачи мене, люди одразу несвідомо уявляли собі, що в дитинстві я їздив на слоні й зростав у тіні цієї грандіозної споруди або навіть в її підвалі. Насправді Тадж-Махал розташований аж за 925 км від того місця, де мешкала моя родина.

Звісно, багато чого було зумовлено цивілізаційною віддаленістю Америки й Індії. І хоча я потрапив до США наприкінці 60-х, у період надзвичайно цікавих культурних процесів, але в суспільстві вирували й інші, набагато менш приємні сили. Прикро було усвідомити, що деінде до мене ставилися непривітно, навіть із підозрою, лише через те, що я не білий. Дехто ненавидів мене за те, що моя шкіра темніша, ніж їхня.

Звісно, не всі цуралися дружби з молодим індійцем. Наприклад, у мій перший день резидентури в лікарні Френсіса Делафілда при Колумбійському університеті, коли я розгублено блукав коридорами в пошуках кабінету, щоб повідомити про свій приїзд, на мене зглянулася й допомогла одна молода медсестра. Це була Барбара Шехтер, що недавно вивчилася на медсестру в Коледжі Квінз. Вона була чарівна, і я знав, що дехто з молодих лікарів уже поклав на неї око. Але чомусь вона обрала мене.

Ми почали зустрічатися й не припинили стосунків, коли через вісім місяців мене перевели до Пресвітеріанської лікарні. Після роботи ми з Барбарою ходили в популярну місцеву забігайлівку «Кінґ Артурз», де я насолоджувався екзотичними для індійського хлопчини стравами: наприклад, телятиною з червоною капустою*. Потім йшли на каву в «Чок фул о’натс». Тими чудовими нью-йоркськими вечорами ми закохалися одне в одного й 20 листопада 1970 року одружилися. Колір моєї шкіри не був проблемою для батьків Барбари. Так само, як колір її шкіри — для моїх. Мого тата цькували за те, що йому вистачило зухвалості одружитися з коханою дівчиною, не зважаючи на кастові норми, і він не хотів поводитися так щодо власного сина. Він охоче визнав Барбару за свою невістку.

А тим часом почала становлення й моя кар’єра. У 1972 році я закінчив резидентуру як хірург у Коледжі лікарів і хірургів при Колумбійському університеті, потім вчився на кардіохірурга в лікарні «Род-Айленд» за медичною програмою Браунського університету (зараз це Медична школа імені Воррена Альперта). Далі я ще рік проходив поглиблене навчання в престижній лондонській «Лікарні для хворих дітей» (зараз — «Лікарня на Ґрейт-Ормонд-стрит»). Саме там я опанував тонку науку хірургії дитячого серця.

Після того мене запросили працювати в лікарню «Род-Айленд» — третю за величиною в Новій Англії, що досі є основною навчальною базою Браунського університету. Там у 1975 році я почав професійну подорож тривалістю в 41 рік, якій присвячено значну частину цієї книги. Я став кардіохірургом, і моїм колись знівеченим рукам відтоді судилося день у день рятувати життя людям і заробляти на хліб для родини. Мою працю високо цінували, і не тільки грошима. Американська асоціація серцевої медицини проголосила мене Героєм серця, я потрапив у Зал слави Род-Айленда й отримав багато інших почесних відзнак.

Якщо запитати в хірургів, чому вони обрали цю професію, то часто геть не заради грошей чи слави. Вони стають хірургами, бо відчувають, що так можуть здійснити позитивний і часто вирішальний вплив на життя пацієнта. Так, хірургія передбачає радикальне втручання в організм, але при тому результативне й ефективне. Хоча ми завжди намагаємося класти людину під ніж тільки в крайньому разі, більшість моїх пацієнтів постає перед вибором: операція або смерть.

На жаль, були пацієнти, яких я не спромігся врятувати. Але переважна більшість видужала й потому насолоджувалася довгим здоровим життям або принаймні набагато якіснішим. Водночас, як я міняв їхнє життя на краще, вони змінювали моє. Пацієнти давали мені уроки з усіх життєвих дисциплін. Одні були пересторогою, інші надихали. Тому в цих мемуарах хочу переповісти й історії пацієнтів, а не тільки власну. А ще поділюся думками про стан хірургії сьогодні, про завдання, які перед нами стоять, і про виклики для медицини взагалі. Одні мають демографічний характер, другі — соціальний, треті — політичний. Також я розповім про обставини, за яких вийшов на так звану пенсію в квітні 2016-го, які спершу шокували мене, але згодом я відчув глибоке задоволення.

До речі, мій заслужений відпочинок тривав недовго, всього кілька місяців. Саме тому зараз я стою біля покійного поросяти-пацієнта в оточенні аудиторії, чий середній вік становить 27 років, — ці хлопці й дівчата молодші за моїх дітей! Вони ловлять кожне моє слово, завзято нотують в планшетах — а я роблю надрізи, з’єдную тканини й накладаю шви далі.

Здається, студентів вражає й сам штучний клапан, і те, як я вправно його встановлюю. Але я не намагався справити враження.

— Це, без сумніву, дає змогу подовжити життя багатьом людям, і наші методи ефективні, — кажу я, завершуючи роботу зі штучним клапаном, який цьому пацієнтові насправді вже не знадобиться. — Але пам’ятайте, що найліпший — клапан, дарований Богом.

А ще нагадую студентам про те, що така процедура — то останній вихід.

— Здійснювати хірургічне втручання варто лише тоді, коли інших варіантів немає.

Маючи за плечима майже п’ятдесятилітній досвід роботи, я добре знаю, що кажу. Але оскільки хтось зі студентів сам згодом виконуватиме таку процедуру чи асистуватиме, я хочу, щоб вони знали: хірург має добре обмірковувати кожен рух, твердо стоячи на своїх двох. На свинячому серці всього не покажеш, тому я розповідаю їм, що є багато способів вставити катетер і коли звичайним способом зробити це неможливо, то слід розітнути грудну клітку й вставити катетер прямо в камеру серця.

— Хірург усюди добереться! — проголошую я.

Раптом я усвідомив, що ці слова так само, як символічне «хірург завжди стоїть», несуть в собі глибокий і почесний сенс, що це не просто професійний пафос. Кардіохірургія водила мене стежками, які йдуть далеко за межі артеріальних тунелів. Я потрапляв до дивних місць, перетинав психологічні й фізичні кордони, як власні, так і пацієнтів, переживав страшне й грандіозне, травми й тріумфи.

А тепер я запрошую і вас прогулятися світом моїх спогадів. Я розповім вам історію хлопця з понівеченими руками й недіагностованою дислексією, який почав життя серед горя й злиднів, але крок за кроком став тим, хто виконає понад 15 000 операцій на відкритому серці й буде одним із найкращих кардіохірургів Америки. А ще я познайомлю вас із людьми, що довірили мені серце, смиренно передавши його в мої руки.

* Тут потрібно пам’ятати, що в Індії телятину не їдять. Корова — священна тварина. — Прим. пер.

Розділ 1

Якби ж вони знали

Якось в 2014 році пізнього вечора стояв я собі на ґанку й дивився на зорі. Як і в дитинстві в Індії, нічне небо наводило мене на думки про життя й незбагненність Всесвіту.

Того вечора мені особливо було про що подумати. За кілька годин до того я був спеціальним гостем в залі для прийомів одного місцевого готелю, де зібралося понад 6000 гостей. Я отримав почесну президентську нагороду «За прагнення до досконалості» від лікарні «Род-Айленд» у Провіденсі, де я пропрацював кардіохірургом 40 років. Я був першим лікарем, що здобув таку нагороду.

Вдивляючись у небо, я думав про присутніх на церемонії й про себе. Всі вони знали про мої професіональні досягнення. Знали, що я здійснив понад 15 000 операцій на відкритому серці. Знали, що я отримав визнання не просто за ту велику цифру. Я завжди докладав усіх зусиль, щоб наше відділення кардіохірургії мало бездоганну репутацію: працювало досконало й якісно. Хоча наша лікарня була не така статусна, як знамениті лікарні Нью-Йорка, Лос-Анджелеса, Клівленда чи Г’юстона, проте кардіологічний центр лікарні «Род-Айленд» завжди вважали одним із найкращих у країні. І того вечора мені нагадали, що одна з ключових складових такої репутації — це моя сорокарічна робота: відданість пацієнтам і те, що я навчав молодших колег і взагалі робив усе можливе, щоб наша лікарня була першокласним кардіологічним центром.

І я замислився, чи усвідомлювали присутні в тій залі, наскільки неймовірно те, що ми зібралися цього вечора, аби відзначити мої кар’єрні успіхи. Якби накреслити кар’єрну траєкторію, по якій медик рухається до позиції провідного хірурга, а потім уявити ті умови, у яких я починав свій шлях, то було б видно, що моя стартова точка була дуже й дуже далеко від тієї траєкторії. Хоча обидва моїх діда й були медиками, але умови, в яких я народився й зростав, були настільки ж далекими від повсякдення гостей того прийому, як Денвер від Деогарха.

Ті люди могли б подумати, що аби стати тим, ким я став, потрібно було отримати бездоганну освіту (репетитори тощо), міцне здоров’я, потужну підтримку з боку сім’ї й оточення, а також фінансову подушку. Майбутній хірург мав би зростати у престижному передмісті (скажімо, у Вестчестері, Фейрфілді чи в окрузі Марін), а життя його мало би бути сходами до вершини успіху, де перший східець — статус відмінника в першому класі привілейованої приватної школи. Коли я починав, ідеальний хірург мав навіть виглядати геть не так, як я: це мав бути європеоїд із бездоганними зубами 1,80 м на зріст.

Насправді ж я зростав в умовах, які навряд чи можна назвати плідним ґрунтом для визрівання видатного кардіохірурга. Ніхто з моїх колег у дитинстві не пережив дві тяжкі травми рук, ще й живучи в індійській провінції, де медичного обслуговування майже не було. Ніхто не пропускав школу так багато, як я (через травми ж). Нікому не доводилося, щоб повернутися до навчання, виконувати комплекс виснажливих фізіотерапевтичних процедур, розроблених турботливою мамою, яка сама мала мінімальну освіту. Думаю, знайдеться мало лікарів, які б сказали, що найбільшими їхніми талантами в дитинстві було вміння подорожувати на товарняках, запускати повітряних зміїв і взагалі всіляко бешкетувати.

А ще в мене було порушення здатності до навчання, хоча того часу це явище так не кваліфікували. Про мене, як і про всіх дітей із дислексією, люди думали, ніби мені важко читати й писати виключно через те, що я або ледачий, або дурний. Роками моя дислексія лишалася не діагностованою, тож щоб опанувати величезний обсяг знань, необхідних для вступу до медичного коледжу, мені довелося працювати вдвічі більше, ніж іншим.

А коли я приїхав до Штатів, то мав проблеми через колір шкіри. Молодому чоловікові з Індії було надзвичайно важко вписатися в медичний істеблішмент, що в ті часи був білий, як сніг у штаті Мен, тому в перші роки я гостро відчув, що таке расизм.

І от того вечора в 2014-му я сидів у себе на ґанку й роздивлявся на темному небі сузір’я й знаки Зодіаку, а кількома годинами раніше мене визнали одним з найкращих хірургів Америки. Це спонукало мене замислитися над власною долею й пригадати часи, коли про мене можна було сказати: цей хлопчина народився під злою зіркою.

«Якби ж вони знали», — думалося мені.

Розділ 2

Проблемна дитина

Я народився в 1944 році в домі материних батьків, у місті Дарбханга на північному сході Індії. Більшу частину дитинства я прожив у містечку Деогарх за 240 км від Дарбханги. Воно відоме тим, що там розташований храм Байдьянатх, який, за віруваннями індуїстів, відвідував сам господь Шива — перший гуру індуїзму. Мій тато, Авадх Бірарі Сінгх, був директором місцевої старшої школи. Мама, Крішна, ніде не працювала, бо мала достатньо клопоту вдома, виховуючи мене, моїх двох молодших братів і меншу сестру.

Я зростав в буремний період індійської історії. В 1947-му, коли мені було всього три роки, Британська Індія розділилася на Індію й Пакистан. Також під час тих «сейсмічних» процесів Бенгальська провінція, що недалеко від Деогарха, розділилася на Західну Бенгалію та Східний Пакистан, який пізніше перетворився на Бангладеш.

То були небезпечні часи. Ось що написав про них в 2015 році історик Нісід Хаджарі в книзі «Північні фурії»: «І зараз, майже 70 років потому, розділення залишається синонімом кошмару. Замість того щоб після свого народження взятися за руки, близнюки Індія й Пакистан вдалися чи не до найжахливішої міжконфесійної різанини в історії сучасності».

На щастя, Деогарх ця хвиля насильства оминула. Але, озираючись назад, я пересвідчуюся, як сильно соціальний клімат тих часів вплинув на моє й так не безхмарне дитинство. Люди мали багато іншого клопоту, окрім як виховувати неслухняну дитину. Насправді чимало протиріч, які тоді роздирали індійське суспільство, стосувалися й нашої родини.

Мій дід по матері, Бхагван Прасад Сінгх, був лікарем, що отримав освіту в Лондоні. Корінний індієць, він носив краватку-метелик і костюм, ніби пошитий у найкращому ательє на лондонській Севіль-Роу. Він пив скотч, любив крикет і міг звернутися до колеги на британський манер: «брате». Хоча вони й не були кровними родичами, але дід по батькові, Рам Ратан Сінгх, носив таке ж, доволі розповсюджене, прізвище й теж працював лікарем, був успішним хірургом. На цьому подібне між родинами закінчувалося.

Батьків тато люто ненавидів Британію й був палким прибічником незалежності. Перебуваючи під впливом Ґанді, він носив саморобний одяг і їздив на роботу на велосипеді. Попри зовнішню непрезентабельність, батьків тато належав до вищої касти, ніж мамин. Коли моєму батькові вистачило зухвалості одружитися з дочкою індійця, який захоплювався англійською культурою, був прибічником імперії, а ще й належав до нижчого соціального прошарку, родина його зреклася. Саме тому я ніколи не бачив Рама Ратана Сінгха — свого дідуся, з яким, напевно, мав набагато більше спільного, враховуючи те, що навіть професію обрав точнісінько, як у нього. У день його смерті батько зайшов до кімнати, де я грався з молодшим братом Діліпом, і сказав похмуро:

— Ми йдемо.

— Куди? — поцікавився я.

— Молитися за душу твого дідуся.

— Нана помер? — запитав я зі сльозами на очах про материного батька, якого знав дуже добре.

— Ні, ні... ваш інший дідусь.

— А у нас є інший? — здивувався я.

— Так, і помолитися треба за нього, — роздратовано сказав тато.

Отже ми всією родиною всілися на рикшу (машини в нас тоді не було) і поїхали до індуїстського храму, де зустріли пандита, що на хінді означає «мудрець, учений чоловік». Він провів нас усередину, ми прихилили коліна й почали молитися, хоча я певен, що батько промовляв молитви за Рама Ратана Сінгха крізь зуби, адже той колись зрікся власного сина, бо він одружився з жінкою, яка була «нижчою» за нього.

А от якраз з дідусем по матері, прихильником Британії Бхагваном Прасадом Сінгхом, я проводив багато часу, вечорами спостерігаючи, як він приймає пацієнтів у лікарні біля свого будинку. Нана (так ми його називали) спеціалізувався на хворобах очей, вух, носа й горла. У ті часи в Індії офтальмологи були одночасно й отоларингологами. Хоча робота Нани мене дуже цікавила, але в дитинстві ймовірніше було, що я стану хронічним пацієнтом дідуся, а не його колегою. Малим я постійно хворів: то астма, то алергія, то ще щось... Якось у п’ять років, гуляючи дідовим двором, я підвернув ногу, впав і зламав ключицю. Я довго носив пращоподібну пов’язку, пропустив багато занять у початковій школі й не міг нормально гратися з дітьми. Той випадок не мав важких наслідків, але близькі сприйняли його як свідчення моєї фізичної кволості й поганий знак на майбутнє.

І взагалі я мав репутацію проблемної дитини, бешкетника і шкідника. Я дійсно був неслухняним. Але вважаю, що джерелом моєї буцімто зіпсованості була звичайнісінька цікавість. Я був допитливим малим і хотів про все дізнаватися з власного досвіду. Мене вабив світ природи й завжди цікавіше було досліджувати все самому, ніж дізнаватися від інших.

А екзотична країна мого дитинства давала багатюще поле для досліджень. Деогарх оточений невеликими горами. З нашого двору було добре видно ці скелясті схили, а ще в дворі росли гуава, манго й шовковиця. До нас часто навідувалися дикі тварини: кролики, мавпи й хижі птахи, що на них полювали. Хіба міг невгамовний хлопчина пройти повз всі ті дива на власному подвір’ї? І от одного дня, коли мені було сім років, мої батьки спали, а я заліз на гуаву. Нічого нового: я любив свіжі фрукти й здобував їх самотужки, не чекаючи, доки вони з’являться на столі завдяки чужій праці. Тож я видерся на саму верхівку тієї гуави — метрів три-чотири над землею — намагаючись дістати найкращий плід.

На моє нещастя, тієї ж миті такий само намір виник і в мавп — сірих хануманів. Із самісінької верхівки я раптом почув крик Діліпа:

— Бережися! Ханумани!

Я обернувся й побачив тварину, що спритно дерлася по гілці до мене.

Якщо при слові «мавпа» ви уявили собі потішну макаку, яка розслаблено висить на гілці, забудьте: хануман, який іде в атаку, геть не кумедний. Це не маленькі звірята, вони важать під 20 кг і здатні стрибати метрів на 10. Мавпа миттю опинилася переді мною й заверещала. Я побачив перед очима роззявлену пащу, оторочену гострими, схожими на ікла змії, зубами.

Розгублений і переляканий, я розжав долоні й, ламаючи гілки, полетів на землю. Приземлився на каменюку. Розбив собі лоба — п’ятнадцятисантиметрова рвана рана біля лівого ока. Море крові. Але найгірше не це. Основний удар при падінні на камінь отримало праве плече, його майже розтрощило.

Діліп закричав, звучи на допомогу. Вибігли батьки й понесли мене до найближчої амбулаторії: швидше, простенький пункт швидкої допомоги, ніж лікарня. Доктор зашив мені лоба товстезною, як канат, ниткою, наклав тимчасову шину на руку й сказав батькам, що мене потрібно відвезти до справжньої лікарні, де про мою руку подбають, як належить. Було дуже страшно, й біль нестерпний. Мама цілу ніч сиділа поруч, намагаючись мене заспокоїти.

Наступного дня ми потягом поїхали в Дарбхангу, що за 240 км від нашого міста, мій дідусь домовився про прийом у ортопеда в тамтешній лікарні. Доктор зняв гіпс і побачив, що мій лікоть геть скалічений, ушкоджено нерв. Він сказав, що вправить руку під загальним наркозом. У той час в Індії наркоз робили, накладаючи марлеву маску на обличчя. Маску змочили хлороформом, і я мав глибоко його вдихнути. Досі чітко пам’ятаю, як опускається та марля, я вдихаю п’янкий запах, після чого палата починає гудіти й крутитися навколо мене... я втрачаю свідомість. Тоді я ще не знав, що попереду на мене ще чекають набагато складніші хірургічні процедури.

Кілька днів по тому через погану циркуляцію крові в умовах величезної спеки й вологості моя рука під гіпсом розпухла. Гіпс зняли й з’ясували, що рука зростається не так, як треба. Мені знов зробили наркоз і вправили руку. Згодом рука знов розпухла, під гіпсовою пов’язкою утворилися криваві мозолі. Я просунув між гіпсом і рукою гострі уламки пластику й попроколював пузирі — от такий не надто вдалий початок хірургічної кар’єри.

Гіпс зняли за півтора місяці. Зламана кістка зрослася, але вся права рука (а я правша) працювала геть кепсько. Я не міг зігнути руку в лікті. Кисть перебувала в одній позиції, нерухомо простягнута вперед — цей стан називається «закляклий суглоб». Я не міг нічого взяти в руку, не міг писати, навіть їсти самотужки не міг.

Найпростішим рішенням було знову зламати мені руку, сподіваючись, що наново вона зростеться вже належним чином. Але все було не так просто. Поки я ходив із гіпсом, то захворів на пневмонію й досі не одужав. Через загальну антисанітарію, яка панувала в ті часи, у мене також розвинулася жовтуха.

Ми повернулися до хірурга, й після огляду він поясним батькам, що через поганий стан печінки загальну анестезію мені робити не можна, бо це може остаточно її зіпсувати або й взагалі вбити мене. Нам треба було обирати, залишити руку як є чи ще раз зламати. Однак цього разу я мав залишатися притомним.

Я й досі пам’ятаю, як бурхливо реагував батько в тісному, заставленому книжковими полицями кабінеті лікаря.

— То ви кажете, що мій старший син залишиться калікою? — репетував він.

Хірург-ортопед, який навчався в Лондоні й був одним із кращих в Індії спеціалістів у галузі, ввічливо заперечував: мовляв, він не це мав на увазі. Але тато був надто розлючений, тож перервав його:

— Ви кажете, що він не зможе про себе дбати! Що в нього немає майбутнього! Що він жебракуватиме! — він зиркнув на мене оскаженілими очима. Ніколи більше не бачив його таким. — Ти зганьбив мене своєю дурною поведінкою! Ти зганьбив усю нашу родину!

Я геть розгубився.

— Я... вибач, бабаджі... — шанобливо звертався я до батька, розплакавшись.

Мені доводилося бачити кволих жалюгідних жебраків біля базару в Деогарху, і тепер я живо уявив, як сиджу серед них обідраний і тягну до перехожих єдину здорову руку, тримаючи в ній щербату брудну чашку для подаянь.

Я розревівся ще дужче.

— Ану припини! — твердо мовила мама до батька, підхопившись. — Лайкою нічого не зміниш. І свого першого сина назад не повернеш.

Попри тісноту й задуху, здалося, ніби в маленькому кабінеті враз похолоднішало. Тато напружився й зблід. Не кинувши погляд ні на мене, ані на доктора, що зніяковіло вдивлявся в папери на столі, він вихором вилетів із кабінету.

Так мені відкрилася правда… Правда про те, чому тато завжди відсторонений, чому весь час ніби кипить від гніву всередині. Хоча це був добре освічений чоловік, викладач, але його переслідувало відчуття, що на ньому висить прокляття — і можна зрозуміти чому. Авадх Біхарі Сінгх був одружений не вперше. Перший шлюб був договірний, що звична справа в Індії. Унаслідок першого союзу у тата народилися донька й син. Вони мешкали в місті Лахор на території нинішнього Пакистану. Тато викладав математику в тамтешньому університеті. Коли його діти були малими, донці три, а сину лише рік, дружина поїхала в гості до батьків. Потяг зійшов із рейок, і всі троє загинули.

Тато поїхав з Лахора й більше не повертався, і ніколи не говорив про першу родину, той шлюб, про дружину, дітей. А далі для нього настав другий етап руйнування сім’ї, коли наступний шлюб він уклав із жінкою нижчої касти, і через це його зрікся власний батько, позбавивши права на спадок. І ось тепер, коли йому здалося, ніби старший із нових дітей його підвів, у тата виникло відчуття, що він втрачає родину втретє.

Я був шокований одкровеннями про батькове минуле, але гірше мене вразило те, що він сказав про моє майбутнє. Хіба можна говорити, що це кінець — мені ж усього сім років?

Я плакав, обійнявши коліна, а мама намагалася мене втішити:

— Ану підніми голову. Подивися на мене. Не здавайся! Разом ми зробимо усе, щоб ти видужав.

Моя мама була лише півтора метра на зріст, але при цьому мала надзвичайно потужний і глибокий вплив на моє життя, хай навіть сам я часто її розчаровував. Вона була скелею, на якій трималася наша родина: дуже розумна, практична й водночас лагідна. На відміну від похмурого й інертного батька, вона була людиною спритною й завзятою. Певен, те, що мав пережити її неслухняний син наступного дня, лякало її так само, як і мене, проте вона твердо вирішила дати всьому раду.

Щоранку вона пів години молилася до різних богів — частіше до Вішну, одного з верховних божеств індуїзму. Запалювала пахощі й ставила квіти перед фігурками й зображеннями божеств на маленькому вівтарі в кутку спальні. Тато теж молився щодня. Що цікаво, різниця характерів проявлялася й у тому, як вони вели ті богослужіння. Тато, похмурий і серйозний, молився цілу годину щодня, і нікому не можна було його відволікати. Він відсторонювався від усього — хай би навіть за ту годину дім згорів дотла. А мамине спілкування з вищими силами було веселіше й практичніше. Вона присвячувала цій справі хвилин тридцять, після чого зразу ж занурювалася в повсякденні клопоти. Коли у тебе родина, та ще й такий невгамовний син (себто я), ніколи гальмувати! І навіть боги хай не чекають, що їм приділятимуть багато часу.

Здається, я можу уявити, про що вони молилися ввечері напередодні мого наступного візиту до лікаря. Тато, мабуть, просив богів, щоб вони навіяли щедрість перехожим, що йтимуть повз жебрака, яким приречений стати його син. Мама ж молилася про силу. Силу для руки, яку, на її переконання, ще можна врятувати. Вона мала намір зробити все, щоб я зцілився й міг прожити якнайкраще життя.

Наступного ранку мене знов повели до лікарні. Я кричав і заливався сльозами, бо добре знав, що зараз буде, і це здавалося мені гіршим, ніж перспектива стати жебраком. Про анестезію не було й мови через мій гепатит. Замість знеболювального було четверо міцних дядьків, які мене тримали: по одному на кожну ногу, один ухопив мене за ліву руку, а четвертий притиснув груди й голову. Хірургу з асистентом залишилася права рука. Він мав втретє зламати її в ліктьовому суглобі. Цього разу ламати потрібно було точно в тому місці, де сходяться три кістки: плечова, променева й ліктьова. Я бачив, як доктор ретельно приміряється руками, щоб зламати в потрібному місці. Далі він подивився на помічників, кивнув — і вони притиснули мене міцніше. А тоді... хрясь!

Я почув, як мої кістки хруснули, наче бамбукові палки. З горла вирвався крик, прокотився лікарняними коридорами, гірськими схилами й далі за небокрай — здавалося, мене можна було почути аж у Лахорі, що за 1275 км звідси.

Розділ 3

Навантаження збільшується

Спогади про ту процедуру, відчуття безпомічності, коли мене притиснули до столу, жах від того, що зараз відбудеться, хрускіт заламуваних кісток і, звісно, сам той біль отруювали мої сни ще багато років потому. Я раз у раз прокидався мокрий від поту саме в ту мить, коли хірург ламав мій лікоть...

Коли через два місяці мені зняли гіпс, рука була зігнута під прямим кутом. М’язи втратили еластичність і зсохлися. Я не міг розпрямити пальці. Але надія ще була: частково збереглися моторні функції (іноді рука відгукувалася на команди мозку) і частково — чутливість пальців. До того права рука була для мене основною, а тепер я не міг ані нормально тримати нею олівця, ані їсти.

Щоб я поновив моторику руки, мама купила мені гру карром. Цю настільну гру ще називають «більярд пальцями», вона популярна в південній Азії. Поле для гри — це оточений бортиками квадрат 74×74 см, у кутах якого є чотири лузи. Суть гри полягає в тому, щоб ударами пальців ганяти по полю великий диск-биту завбільшки як покерна фішка й влучати нею в менші бити, карром-чоловічки, намагаючись загнати їх у лузи. Мета — загнати в лузи всіх чоловічків супротивника й ще одну фішку, так звану «королеву», перш ніж він зажене твої.

Я завзято грав у карром по кілька годин поспіль щодня протягом кількох років і завдяки тим ударам пальців, які використовуються в процесі, доволі швидко відновив силу й вправність своїх пальців.

Хоча карром мені подобався, але якщо я збирався в подальшому житті стати самодостатнім, потрібна була серйозніша фізіотерапія й реабілітація.

У маленькому індійському містечку в 1951 році таких послуг не було, як і шкіл для дітей із особливими потребами. Якщо я хотів видужати й отримати освіту, реабілітацію потрібно було проходити вдома.

Сьогодні, коли йдеться про фізіотерапію, одразу уявляєш заклад, схожий на добре оснащений спортзал і кабінет лікаря водночас. У сучасному відділку фізіотерапії, як в Індії, так і в Америці, можна побачити пацієнтів різного віку, які проходять реабілітацію з найрізноманітнішими випадками: колінним протезом, пошкодженням передньої хрестоподібної зв’язки, ліктем тенісиста й іншими. Їх вкладають на чисті й зручні столи, і вони дивляться на надпотужні монітори, поки їхні травмовані кінцівки обкладають льодом чи обробляють ультразвуком, не завдаючи жодного болю ураженій ділянці тіла. А інші під пильним наглядом кваліфікованих спеціалістів виконують силові вправи, використовуючи еластичні еспандери чи футуристичного виду тренажери.

Можу вас запевнити, що все це геть не схоже на фізіотерапію, яку проходив я в 1951 році в Індії. Ніяких екранів не було, як і взагалі телебачення. Лід у Дарбханзі можна було знайти хіба що в морзі: у ньому зберігали трупи, щоби ті не розкладалися. І ультразвуку для мене не було, тільки біль.

І почалася моя реабілітація не в кабінеті спеціального закладу, а просто вдома, коли одного ранку мама мало не за ноги витягла мене з ліжка.

— Вставай, Аруне, — звеліла вона. — Відсьогодні будемо тебе зцілювати.

Похитуючись спросоння, я вийшов слідом за нею надвір. Мама тримала в руках цеглину, мішок і мотузку. Вона поклала цеглину в мішок, прив’язала до нього мотузку й повісила мені на праву руку.

— Мамо, що ти робиш? — зойкнув я, коли рука смикнулася донизу під вагою цеглини.

— Я нічого не роблю, — відповіла вона. — Це ти, Аруне, ти стараєшся стати сильнішим. Відсьогодні. Давай, іди...

Я почапав уздовж вулиці, тягнучи торбу з каменюкою, неначе в’язень по двору в’язниці. У перший день мама мене супроводжувала: пройшла поруч кілька кварталів від нашого дому й назад, підбадьорюючи мене. Я нив, рюмсав, страждав, але йшов. Я носив свій маленький тягар двічі на день протягом кількох наступних тижнів. Кожного дня мама додавала трохи ваги.

Тягати цеглу було дуже боляче й неприємно, як фізично, так і емоційно. Мені здавалося, що всі дивляться на мене й перешіптуються, що то, напевно, таке покарання для мене. А ще я бачив, що однолітки проводять час геть не так, як я. Вони ходять до школи чи граються надворі. Я ж не належав до їхнього світу.

Але поки я отак жалів себе, відбувалося й дещо хороше: я ставав сильнішим.

Дослухавшись до порад хірурга-ортопеда з Дарбханги, мама створила мені вдома, так би мовити, саморобну реабілітаційну програму. І навіть якщо сама ідея того, щоб змушувати свою дитину тягати мішок з цеглою, здається жорстокою, то в принципі це не надто відрізняється від того, що роблять сучасні фізіотерапевти, хіба що вони використовують складніше обладнання. Секрет у поступовому нарощуванні навантаження: коли вага стабільно збільшується, м’язова тканина теж наростає. М’язи стають більшими й сильнішими.

У спортзалі або реабілітаційному центрі навантаження змінюють, додаючи диски на штангу чи збільшуючи опір тренажера. У моєму випадку збільшувалася кількість цеглин. (Наскільки пригадую, дійшло до чотирьох.)

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.