© Видавництво "НК-Богдан"

ISBN 978-966-10-7638-8

Володимир Білінський

КРАЇНА МОКСЕЛЬ,
або МОСКОВІЯ

Роман-дослідження

У трьох книгах

Книга друга

2-ге видання, виправлене і доповнене

У книзі на основі давніх літописних джерел
досліджено історичні корені Російської імперії,
доведено факти становлення та розвитку московитів
як народу на базі давнього фінського етносу.

Моїй коханій дружині
Любові Сергіївні – присвячую.

Автор

ПЕРЕДМОВА

Після виходу першої книги двотомника до автора роману-дослідження звернулося багато читачів із проханням виокремити і з’ясувати поняття народу та країни Моксель. Зважаючи на це, другий том книги автор повністю присвятив цьому важливому питанню. Позаяк і сам збирався про те писати.

Продовжуючи розпочату в першій книзі тему про народ і країну Моксель, ми часто повертатимемося до першопочатків появи цього народу, його історичних коренів. Постараємося бодай почасти заповнити прогалину, яку свідомо залишила, покривши її вигадками й облудою, російська історична наука. Велетенський парадокс підкинула нам шовіністична влада Російської імперії: мовляв, московити, яких пізніше возвеличили у великоросів, — цілком слов’янський етнос. І не просто слов’янський, а вищий за інтелектом та давністю історичних коренів. Брехня найвищої проби! Усе виконано в істинно романовському (катерининському) дусі, «доведено» найкращими російськими дореволюційними істориками.

Ось якою їхня концепція є насправді, якщо висловити її стисло: «Великій державі — велике минуле, великим правителям — великих попередників». Тому коли слов’янський етнос на початку XVIII століття виявився без великих «державних продовжувачів», то й був, ясна річ, «остаточно поцуплений» володарями «змужнілої» країни Моксель, як «те, що погано лежало», «не мало власника». Династії Романових, яка почалася зі служника-мерянина Кобили, знадобилося велике слов’янське минуле Київської держави. І теорія про слов’янське походження Московії була «історично обґрунтована».

Але парадокс полягає в тому, що на території «споконвічної російської землі» — сучасних Московської, Володимирської, Ярославської, Івановської, Костромської, Тверської, Рязанської областей — здавна проживали фінські племена: меря, мурома, мещера, весь і т. д. Тобто Московське князівство виникло й розвинулося на базі фінського етносу.

Ще в VI столітті цю істину засвідчив готський історик Йордан, про що нагадує Велика Радянська Енциклопедія (третє видання). Я не цитуватиму тут підтвердження, бо вже виклав їх у першому томі книги.

Найдавніші київські літописи нагадують, що саме ці племена проживали на землі майбутньої Московії також у IX–XII століттях. Великий мандрівник Вільгельм де Рубрук, побувавши у ставці хана Сартака 1253 року, підтвердив цю думку, вказавши, що на північ від сучасного міста Липецька, між Доном і Волгою, проживали тільки «два роди людей, а саме: Моксель... і Мердиніс».

Сучасник Катерини II історик Іван Болтін, який гостро сприймав будь-який замах на «велич російської історії», необережно бовкнув, що меряни проживали на своїй історичній землі аж до навали татар хана Батия на країну Моксель, або так звану ростовсько-суздальську землю, а мурома «вся перетворилася на росіян». Мовляв, ось так — взяла та й перетворилася». Геть уся!

Але що цікаво: навіть у часи, коли «підводилася основна історична база» під слов’янське походження Московії, археолог граф Олексій Сергійович Уваров, провівши розкопки 7729 курганів у колишніх Московській, Володимирській, Ярославській, Костромській, Рязанській губерніях, установив, що ті кургани належали виключно мерянському (фінському) етносу VIII–XII століть. Були розриті кургани цього ж етносу наступних віків, аж до XVI століття. Граф О.С. Уваров, підсумувавши матеріал досліджень, у 1872 році видав книгу «Меряни та їхній побут за курганними розкопками». Широкоформатна книга має 215 сторінок, на 82 із яких містяться таблиці археологічних знахідок у курганах.

Я не розповідатиму про тисячі знайдених кістяків мерян.

Слов’янського духу на землі Московії у ті віки «не чути». Але про те поговоримо окремо.

Вище ми згадували про романовську концепцію російської історії. Паралельно з головними постулатами тієї концепції існували допоміжні: про «богообраний народ», «російський патріотизм», «російський національний характер», «широку російську душу» та інші. Читачі мають знати: всі оті постулати необхідно було не тільки вигадати, а й дуже довго, завзято й примусово насаджувати. І деспотична імперська влада не лише насаджувала подібні «сказання», а й заохочувала до плагіату і вимислів національну еліту, власну науку та літературу. Адже недарма Андрій Тимофійович Болотов у своїй книзі «Життя і пригоди Андрія Болотова, описані ним самим для своїх нащадків» зауважив: «Імовірно про Катерину (імператрицю. — В.Б.) можна сказати, що саме вона започаткувала жанр псевдомемуарів». Ці слова, мовлені 200 років тому, спонукають до роздумів.

Не пояснюватимемо знову, навіщо вдавалися до таких маніпуляцій, навіщо запускалися брехня і вимисли в російську історичну науку, в російську літературу, нарешті, в уми московитів. Створювалася жорстока імперія, створювалася із звичайних простолюдинів нова династія Романових-Кобиліних, і необхідно було підвести її під статус «богообраної» та «величної». А в тоталітарній державі, якою завжди була Російська імперія, проробляти таке було зовсім нескладно. Тим паче, що до цих дій була залучена Російська православна церква. Її навіть було призначено очолити процес фальсифікації. А за всіма цими діяннями спостерігала, насолоджуючись всевладдям, державна і церковна потрійна цензура.

Усі визначні російські історики минулого: Лизлов, Татіщев, Болтін, Карамзін, Соловйов, Ключевський та інші — були істориками російської династії Романових. Вони служили єдиній меті — возвеличити імперію та її династію. І непогано з цим упоралися. «Непогано», бо все ж таки припустилися істотних грубих помилок, що цілком зрозуміло. Адже процес «творення» російської історії, «впровадження» вимислів, «правка» старого матеріалу, «уточнення» викладеного, «заперечення» сумнівного — усе це відбувалося одночасно. Через це в матеріал почасти привносили масу суперечностей, казусів, а нерідко елементарного безглуздя. Кожне нове покоління істориків бачило глупство, хапалося за голови і обережно, або ж відкрито, з погордою, намагалося «пояснювати, зачищати, уточнювати, спростовувати, поліпшувати» попередній матеріал. На дуже багато подібних діянь натрапимо на сторінках книги. Дивуватися не варто.

Може виникнути дуже доречне запитання: як же викладали історичне минуле Російської імперії за радянської влади? Адже сама радянська влада спростовувала багато царських постулатів. Здавалось би, більшовицька ідеологія, згідно з якою «кожна кухарка може управляти державою», повністю суперечить ідеї: «великим правителям — великих попередників».

Але весь парадокс, а можливо, великий секрет, російської історії полягає в тому, що в ній усе приживається. Більшовики нічого змінювати не стали. Усі романовські вигадки залишилися. Десь поруч із ними прилаштувалася й «ленінська кухарка». Романовська концепція російської історії збереглася і за більшовиків. Саме її ми вивчали свого часу, а Росія вивчає й проповідує донині.

Більшовики лише підкоригували романовську концепцію: подекуди підмазали, подекуди підфарбували, в інших місцях підсилили або послабили акценти, ще в інших — доточили шматок червоної ганчірки, але саму ідеологію викладу залишили такою, якою вона й була. Адже саме в основі тієї романовської концепції закладені такі поняття, як «російський патріотизм», «споконвічна російська земля», «звідки взялася й походить Москва та Московія», «російська доблесть» тощо. Без цих понять Російська імперія існувати не може.

За царату в імперії вивчалися «велике XVIII століття» та «твори Катерини II». То були обов’язкові дисципліни. Більшовики лише «пропустили» праці Катерини II, але виключно за тією ж методою, з усе тим же проімперським духом узялися вивчати відповідні твори О.С. Пушкіна. Сучасна так звана демократична Росія поєднала одне з другим.

Ми повинні розуміти: Росія завжди була тоталітарною державою. І навіть сучасна Росія є так само тоталітарною імперією. Згадайте, як жорстоко був розстріляний тамтешній парламент, як цинічно були закриті й розігнані телеканали НТВ і ТВ-6. Я вже не кажу про геноцид чеченського народу. Дух Романових і сьогодні панує в Російській державі.

У другому томі нашої книги ми повернемося до коренів становлення російського народу, його первісних джерел; звернемо увагу на літописи, поглянемо, які в них вносили зміни; торкнемося археології; нарешті, спробуємо розкрити великі таємниці імперії, так ретельно заховані по архівах. Можливо, не зуміємо розшифрувати все, але дещо таки витягнемо на світ Божий і спровокуємо подальші пошуки.

Настав час зруйнувати брехливу романовську концепцію російської історичної науки.

Частина перша. МОКСЕЛЬ: МЕРЯ — МОРДВА — МОСКОВИТИ

1

Скільки відкупного дала б російська історія і як вільно почувалася б вона нині, якби не існувало наукових праць великого археолога XIX століття графа Олексія Сергійовича Уварова! Видатний археолог О.С. Уваров своїми роботами підірвав зсередини міфи і вигадки про слов’янське походження ростовсько-суздальської землі та Московського князівства. Його дослідження поховали шовіністичну облуду, загнали в цей міф смертельний осиковий кілок. Хоча слід мати на увазі, що ні сам О.С. Уваров, ні його соратники ніколи відкрито нічого подібного не говорили. Та й не могли говорити — з відомих причин.

Я часто задумувався: навіщо граф написав цю видатну працю — «Меряни та їхній побут за курганними розкопками»? Чому О.С. Уваров не спотворив, не додав до досліджень «доважку брехні», відверто не набрехав, не започаткував що-небудь своє до ідеї про слов’янське минуле московитів, а послуговувався лише тим, що вже було запущено до нього? І дійшов висновку: сприяли тому дві головні причини.

Уваров Олексій Сергійович

Перша: в середині XIX століття ще не існувало потреби в доказах слов’янського походження Московії. Не було й людей, які б заперечували брехливу ідею. А з огляду на жорстокий деспотичний режим та всевидющу цензуру, протилежні думки не могли побачити світ. При цьому думки істориків європейських країн ігнорувалися й не доводилися до освіченої спільноти імперії. А російська громадськість правди й не сприймала, зачарована шовіністичною ідеєю «про богообраний народ». Простий же люд до середини XIX століття був поголовно запроторений у звичайне рабство — кріпацтво.

І друга причина: походження роду Уварових. Зверніть увагу: то був не звичайний аматор, який шукав пригод і вдався до розкопок стародавніх курганів. Ні! То був великий учений XIX століття, сам по собі видатна особистість свого часу. Коротенько простежимо, звідки з’явився рід Уварових у Московії і як служив Московській імперії. Читачі, напевно, пам’ятають, як професор Л.М. Гумільов писав «про виходи до Московії» татарських мурз та звичайних аскерів із Золотої Орди, як їм присвоювали князівські й боярські звання. Саме таким чином у XIV столітті в Московії з’явився мурза Мінчан Касаєв. Звернімося до російського історичного джерела: «Уварови, російські дворяни, походять від мурзи Мінчака Касаєва, по хрещенні названого Симеоном, який приїхав із Золотої Орди до великого князя Василя Димитрієвича (١٣٨٩–1402)... Мав дітей: Давида, Злобу, Оркана (Оринку), Увара... Від них пішли: Давидови, Мінчакови, Злобіни, Орєшкіни, а від Увара — Уварови» [١].

Один лише виходець із Золотої Орди — мурза Мінчак Касаєв дав московитам п’ять титулованих дворянських родів. А таких за сотні років було десятки тисяч. І одружувалися мурзи й аскери не з вигаданими слов’янками, а зі звичайними мерянками. І це також правда.

Золотоординський рід Уварових чесно й віддано служив Московії багато сотень років. Для прикладу згадаю про батька нашого археолога. Граф Сергій Семенович Уваров з 1818 до 1855 року був президентом Російської Академії наук, опублікував низку наукових праць із давньогрецької літератури й археології; з 1833 до 1849 року працював у Кабінеті Міністрів імперії — міністром народної освіти. Саме міністр Сергій Семенович Уваров висунув знамениту проімперську формулу: «православ’я, самодержавство, народність». Тільки, будь ласка, не подумайте, що граф С.С. Уваров під «народністю» розумів звичайних рабів-кріпаків. Аж ніяк! Народом в імперії був сам граф і подібні до нього.

Уваров Сергій Семенович

Син міністра й президента Академії наук імперії — Олексій Сергійович Уваров виріс у високоосвіченій родині, одержав вищу, навіть за сучасними мірками, освіту — закінчив Петербурзький університет, після чого продовжив навчання в університетах Берліна і Гейдельберга; кілька років вивчав в Італії візантійське мистецтво. А пізніше: «присвячує себе дослідженню російських... старожитностей, причому незабаром займає одне із перших місць серед російських археологів: робить численні розкопки на чималі власні кошти... видає низку цінних і першокласних творів та монографій... У 1864 р. переселяється до Москви, де засновує московське археологічне товариство, в якому аж до своєї смерті обіймає посаду голови, організує археологічні з’їзди, дослідження старожитностей при російських монастирях... Є одним із засновників Московського Історичного Музею» [2, с. 711].

Олексій Сергійович Уваров дбав про якість археологічної науки. З його ініціативи призначалося керівництво для розкопок курганів і наукового пошуку. За його пропозицією були досліджені кургани кривичів, городища сіверян і старожитності тверської Карелії...» [3, с. 418-419].

Тобто, в особі О.С. Уварова ми маємо справу практично з родоначальником російської наукової археології.

Сподіваюся, читачі не забули, що другою причиною, яка дозволила графові О.С. Уварову написати видатну працю «Меряни та їхній побут за курганними розкопками», став його родовід. Саме тюркське (золотоординське) коріння династії Уварових заклало в їхню свідомість байдужість до вигаданого російського слов’янства. Династія Уварових пишалася своїм тюркським походженням. А висока європейська освіта, яка спиралася на тюркську самосвідомість, спонукала питання історичної правди ставити вище за слов’янську міфологію.

Ось чому побачило світ відносно чесне дослідження. При цьому необхідно враховувати, що граф О.С. Уваров, навіть за свого незалежного становища й волелюбності, не міг виходити за визначені Катериною II рамки так званого «слов’янського походження Московії та московитів». Як побачимо далі, він і не виходив за визначені рамки. Однак у цьому розділі не станемо посилатись на свідоме замовчування О.С. Уваровим окремих брехливих вимислів. Він усе-таки багатьма облудними байками користувався. Та й імперська цензура ніколи б не дозволила навіть графові О.С. Уварову відкрито спростовувати міфічні «основи імперії».

Через те ми не станемо в цьому розділі акцентувати увагу на помилках археолога, а детально вивчимо саму працю «Меряни та їхній побут за курганними розкопками». А вже далі подивимось, як заповзято кинулися деякі російські історики й археологи (через півсотні років) підправляти, а то й спотворювати великого археолога, його наукові дослідження. Вони, укотре вже, стали мудрі «по шкоді».

Простежмо, як з’явилися ці чудові дослідження графа О.С. Уварова. Ось що він пише у своїй праці «Меряни та їхній побут за курганними розкопками»:

«У 1850 році колишній міністр внутрішніх справ граф Л.А. Перовський... запропонував мені дослідити ґрунт Новгорода і його околиць. Але, знаючи, що в Новгороді та Новгородській губернії досить часто й раніше проводилися розкопки, не завжди вдалі, я подав графові Перовському думку почати дослідження в Суздалі й біля Суздаля, на місцевості, ніколи ще не дослідженій... Граф Перовський прийняв цю пропозицію і навесні 1851 року відправив мене в Суздаль, щоб розпочати роботи. Відтоді до 1854 року, впродовж чотирьох років, було здійснено археологічні пошуки в повітах: Суздальському. Володимирському, Юріївському, Переславському і Ростовському. Кількість розритих тут місцевостей і курганів була настільки велика, що загальний висновок із цих студій подав нам напрочуд цікаві й доволі точні матеріали як про первісне місце перебування народу мері, так і про звичаї, домашній побут і торгові зносини цього народу...

Усього досліджено протягом чотирьох років ١٦٣ місцевості й розрито 7729 курганів» [4, с. 1].

Зверніть увагу на деякі факти, на яких наголошує археолог. По-перше, на місцевостях, де працював О.С. Уваров, ніхто до нього розкопок не робив, тобто знайдені там першоджерела були ним першим і виявлені. По-друге. О.С. Уваров провів розкопки найголовніших політичних центрів так званої ростовсько-суздальської землі, як-от: Ростова, Суздаля, Володимира, Юр’єва, Переславля, а його колеги — Мурома, Коломни, Москви, Рязані, Можайска, Твері, Костроми, Ярославля, Галича-Мерського та інших. Щодо тих земель, де не робив розкопок він особисто або його помічник, археолог Павло Степанович Савельєв, О.С. Уваров для видання книги використав археологічний матеріал своїх сучасників. Що дуже важливо — вони ще не фальшували матеріал заради так званого «московського слов’янства». То були археологи 30–50-х років XIX століття. Згодом ми назвемо тих археологів і їхні роботи.

І нарешті, по-третє: досліджуючи величезний археологічний матеріал, як свій, так і запозичений, граф О.С. Уваров установив, що всі поселення і землі були виключно «місцями проживания й перебування народу Мері». Археолог чітко зафіксував проживання мері на тій землі, починаючи з VI–VII і аж до XVI століття. Про подальший період проживання він промовчав, хоча й підтвердив багатьма фактами.

На початку книги О.С. Уварова, між сторінками ٨ і ٩, вміщена «Карта Мерянської землі за Археологічними і Філологічними дослідженнями. Складена гр. Уваровим».

Карта також є унікальним матеріалом, як і сама книга, тому що включає в «Мерянську землю», яка простягається від Галича-Мерського, Костроми та Ярославля до Калуги, Кашири і Рязані, всі найдавніші центри країни Моксель, такі як: Торжок, Твер, Клин, Москва, Переславль, Ростов, Юр’єв, Суздаль, Володимир, Коломна та ін.

На тій карті граф допустив єдиний недогляд, позначивши тільки міста: Галич-Мерський, Ростов, Суздаль і Муром. Забувши вказати інші. Але «Мерянська земля» дуже чітко окреслена лініями, на неї нанесені ріки та озера, так що відновити недогляд графа було нескладно.

«Проведені пошуки цілковито підтвердили... свідчення літописця: «а на Ростовському озері Меря, а на Клещині озері Меря ж»... Цими короткими словами позначені дві головні місцевості (Клещино або Переяславське озеро та Ростовське озеро), навколо яких переважно зосереджувалися перші житла мерян і звідки згодом меряни вийшли, поширюючи свої території. Для зростаючої кількості народу простір, зайнятий навколо озер, був недостатнім, та й інші причини, як, наприклад, торгівля, спонукали до заснування нових поселень уздовж за течією великих рік» [٤, с. 2].

Пов’язавши свої дослідження зі стародавнім літописом, археолог показав древній мерянський народ не у звичайній російській консервації, як завжди його трактували московські «державні історики», а саме в життєвій динаміці. Тобто меря, за багато сотень років розвитку, не сиділа на одному вузькому місці, а, у зв’язку з великим приростом населення, постійно розширювала межі проживання. Вона розширювала свої володіння не лише на північ і схід, але частіше на захід і південь, у місця, більш сприятливі для життя. Не варто забувати, що сусідами мері були родинні племена фінського етносу, які розмовляли близькими наріччями.

Якщо подивитися на розташування Ростовського і Переяславського озер, то побачимо, що сама їхня географія сприяла розширенню володінь мері. Адже без жодних труднощів меря могла рухатися великими ріками — Волгою, Окою, Клязьмою, Москвою, Мологою та їх притоками в усі сторони світу, що й засвідчив археолог О.С. Уваров. Як побачимо далі, існує багато інших підтверджень цього.

Праці археолога О.С. Уварова мали свого часу велику вагу й авторитет. Усі енциклопедичні словники царської Росії подають археолога О.С. Уварова як видатного вченого і незаперечного фахівця. Здається, археолог навіть передбачав, що надалі комусь можуть не сподобатися його праці, що згодом на них накладуть табу і почнуть замовчувати, тому застеріг у книзі:

«При написанні нашого дослідження ми мали на меті дати кожному вченому, який побажає перевірити наші висновки, можливість виконати це напрочуд просто, і для того помістили наприкінці виписки із щоденників, що велися під час розкопок. Ми виписали звіти про найголовніші й найцікавіші кургани і помістили всі без винятку кургани, в яких були знайдені монети, тому що ці кургани стають хронологічними даними для порівняльного вивчення інших, і за ними можна довідатися — до якого саме часу належать предмети, подібні до тих, які були знайдені в цих курганах» [٤, с. 2].

Археолог достовірно пов’язав хронологічні події з фактологічним матеріалом розкопок, через що й стала його праця непідвладною подальшим творцям «доважків брехні» слов’янського походження московитів.

Звичайно, головними ознаками належності величезної території до землі мері були знайдені в розкопаних курганах тотожні, притаманні лише мері та їхнім фінським спорідненим племенам речові докази. Були й інші особливості. Але всі вони мали цілковито мерянське коріння. Послухаймо графа О.С. Уварова:

«Таким чином, розкопані кургани на берегах обох озер набувають значення точного мірила для порівняння могил між собою, причому значна їхня кількість свідчить про густоту народонаселення на цих місцевостях... Зауважимо при цьому, що розмаїття і численність предметів, вийнятих із курганів, дає нам можливість достовірно визначити характер мерянських могил, відновлюючи наочно весь стрій з усіма його своєрідними особливостями, що відрізняли оздоблення Мері від одягу майже всіх інших мешканців давньої Русі» [4, с. 3].

О.С. Уваров, як розуміють читачі, відносив Мерю і Мерянську землю до Русі. Але це — велика неправда!

Достеменно знаючи з давніх літописів, що по периметрах озер Неро і Клещино (Ростовське й Переяславське) жили меряни, археолог спочатку провів розкопки багатьох сотень могил на берегах цих озер, установивши їхні базисні дані. І лише згодом, за очевидними ознаками, установив тисячі інших курганів, які належать мері. Притому О.С. Уваров усі могильні розкопки, як свої, так і чужі, міг вільно порівнювати за часом їхнього закладення, тому що наявність монет як у базисних, так і в периферійних курганах, разом з об’єднавчими мерянськими ознаками, чітко вказували на їхнє походження і час поховання.

Археолог О.С. Уваров на багатьох сторінках своєї книги подає базисні ознаки мерян: житло, місця їхнього розташування; предмети побуту; види одягу, прикрас; види зброї, ножів; місця й способи поховань тощо.

Книга О.С. Уварова «Меряни та їхній побут за курганними розкопками», 1872 року видання, є в Національній бібліотеці України і перебуває в чудовому стані, хоч на час моєї роботи з книгою їй виповнилося більш як 130 років. Це означає, що багато десятиліть вона була захована від читачів і не видавалася на руки простим смертним. Можна лише подивуватися, чому книга не була знищена більшовиками.

Отже, звернімося до свідчень великого вченого і, природно, почнемо із самих курганів та поховань. Ось як про це сказав археолог:

«...іноді вони спалювали тіло, а іншим разом ховали його, але в обох випадках завжди насипали курган. Тому кургани мерянських цвинтарів містять поряд могили з паленими кістьми і могили з похованими тілами... Таке одночасне існування двох способів поховання доведене, крім того, тими курганами, в яких обидва способи поховання зустрічаються разом під одним і тим же насипом» [٤, с. 6].

Автор на тій же сторінці підтверджує свої висновки розкопками біля села Веськово та розкопками біля села Велика Брембола. В одній із могил: «палені кістки; між ними знайдені: срібна монета короля Оттона X століття, що слугувала підвіскою, серга мідна з трьома дутими срібними кульками, намиста.., залізний молоток і уламки глиняного зображення руки й кола... На глибині двох аршинів знайдено три черепи... поруч із одним черепом були намиста... і бронзова підвіска у формі невеликого чотириногого звіра; біля другого черепа — бронзове плоске кільце й одинадцять позолочених намистин».

О.С. Уваров велику увагу приділяв описові одягу і особливо прикрас, які використовували меряни. Послухаймо: «...чоловіки і жінки носили одяг з товстої вовняної матерії... Меряни мали звичай прикрашати цей одяг пришивкою із металевих підвісок з найрізноманітнішими малюнками, які надавали усьому вбранню того своєрідного характеру, що вирізняв усі племена фінського походження від інших народів. До обох плечей, наприклад, меряни пришивали бронзові трикутні прорізні бляхи з підвішеними до них маленькими трикутниками або бубонцями...

Реконструкція мерянського жіночого строю

Шкіряний пояс складався з доволі широкого ременя... чоловіки й жінки підвішували до пояса найбільш необхідні... предмети, як-то: ключ, ножик, кресало, голка, шило, брусок або точильний камінь, кістяні гребені» [4, с. 5].

«Починаючи опис із головних уборів, ми бачимо, що чоловіки й жінки однаково прикрашали себе на скронях металевими кільцями… зі срібного або мідного дроту... Разом зі скроневими кільцями збереглися також і шкіряні ремені (на голові. — В.Б.), на які насилялися ці кільця, і разом зі скроневими кільцями й ременями знаходили ми іноді залишки темно-русявого волосся... .

На шиї Меряни носили прикраси двоякого роду: або металеві гриви, здебільшого срібні обручі, або намисто із різноманітних намистин, підвісок і срібних монет» [4, с. 4].

«Браслети зі срібла та бронзи і такі ж перстені носили не лише всі Меряни без розмежування статі, але навіть і діти. Вони, за свідченням розкопок, мали таку пристрасть до прикрас цього роду, що одягали часто по два браслети на кожну руку і по персню на кожен палець...» [4, с. 6].

Я вже писав, що археолог у своїх дослідженнях рухався від центру мерянської землі, від так званого «Мерського стану», до околиць губерній: Московської, Тверської, Ярославської, Костромської, Володимирської, Рязанської. На карті «Мерянської землі», складеній графом і доданій до книги, крапками та номерами позначені місцевості, де велися розкопки або самим графом, або його помічником Павлом Степановичем Савельєвим, але значною мірою — їхніми сучасниками-археологами. Таких місцевостей на карті позначено 26. Дуже важливо простежити географію зазначених місць розкопок, які О.С. Уваров використав для порівняння з курганними розкопками «Мерського стану».

Отже, номерами ١ і ٢ позначені окремо розташовані й розкопані масиви курганів біля (міста) Мурома; 3, 4 — біля (міста) Коломни, вздовж Москви-ріки; 5 — у Бронницькому повіті Московської губернії; 6 — у Богородському повіті тієї ж губернії; 7 — у Московському повіті біля села Сетуні; 8 — у Московському повіті біля сіл Черкизово, Ростокино та біля села Успенського; 9 — у Подольському повіті біля с. Бабарикино Московської губернії; 10 — у Звенигородському повіті Московської губернії; ١١ — у Можайському повіті; ١٢ — у Верейському повіті тієї ж Московської губернії; ١٤ — у Весьєгонському повіті на річці Сорогожа Тверської губернії; ١٥ — у Вишневолоцькому повіті на лівому березі річки Волчина Тверської губернії: ١٦ — в Устюзькому повіті біля великої Боровицької дороги Новгородської губернії: ١٧, ١٨, ١٩ — біля озера Неро поруч із (містом) Ростовом Ярославської губернії; ٢٠ — біля Галича-Мерського Костромської губернії; ٢١ — біля річки Волга, вище міста Ярославля, біля повороту ріки на південь; ٢٢, ٢٣ — уздовж річки Клязьма, біля (міста) Володимира Володимирської губернії; ٢٤ — біля річки Теза, східніше (міста) Суздаля Володимирської губернії; ٢٥ — на річці Сіть Ярославської губернії: ٢٦ — на річці Молога, де в неї впадає річка Сіть (дивись карту Мерянської землі на с. ١٤–15).

Звернімо особливу увагу на західні кордони мерянської землі — Калузьку, Московську, Тверську та Ярославську губернії, оскільки граф О.С. Уваров підтримував імперську шовіністичну вигадку про проживання, як мовиться, «впритул до мері» — «в’ятичів, кривичів і словенів новгородських». Ми ще побачимо, що ця так звана теорія була елементарною брехнею. Однак, як розуміють читачі, учений не міг у ті часи повністю вийти за рамки існуючої проімперської «ідеї». Головне в іншому: всі проведені розкопки в Московській, Тверській і Ярославській губерніях були ідентичні розкопкам курганів «Мерського стану»: ті ж предмети побуту, ті ж прикраси, ті ж методи поховання, той же час поховань — IX–XVI століття. Ці свідчення стали незаперечними, і важать вони більше, ніж звичайні слова.

Звертає на себе увагу той факт, що навіть розкопані кургани в Устюзькому повіті Новгородської губернії засвідчили своє мерянське походження. Тут не могло бути по-іншому. Якщо ми подивимося на географічну карту, то побачимо, що розкопки місцевостей ١٤, ١٥, ١٦ проведені у верхів’ях ріки Молога. А зовсім поруч — Валдайська височина. І зрозуміло, що Валдайський вододіл став межею мерянської землі. Точнісінько таку ж картину ми спостерігаємо в Московській губернії, де нам також пропонують повірити, що меря ніяк не могла по своїх ріках (Москві, Волзі, Оці, Протві, Пахрі, Нарі та Рузі) дістатися до східної і північно-східної частини смоленської землі. Але кожен розуміє, що зупинитися на півдорозі (на половині ріки) меряни не могли. Вони дійшли до верхів’їв цих рік. А ось перевалити через плоскогір’я та поплисти по інших ріках на захід вони не змогли, не мали можливості з багатьох причин. Але це тема іншої розмови. І, як побачимо далі, найближчі розкопані могили кривичів були знайдені лише на заході Смоленської губернії.

Така правда про західну межу мерянської землі. Саме Валдайська височина, яка переходить на півдні в Бельську, В’яземську та Смоленську височини, і стала західним рубежем мерянської землі. Про що свідчать і назви рік: Угра, Воря, Вазуза та інші в Калузькій і Смоленській областях.

Древня земля мері містила не лише характерні, тільки їй притаманні, поховання та могильники. Вона багато в чому характеризується і самим словом меря. Адже це слово збереглося до XIX століття, часу проведення розкопок графом О.С. Уваровим, у сотнях назв: сіл, селищ, рік, озер і урочищ. Так, Ростовське озеро в давнину звалося Неро; з озера Клещино витікає ріка Велика Нерль. Неподалік тече ріка Мала Нерль. Сподіваюся, зрозуміло, що Мерль і Нерль — слова тотожні. Одна із приток ріки Ока зветься — Нерська. У ріку Волга біля села Нікольське впадає ріка Меря. На річці Волхонка, в Московській губернії, лежить село Меря. Можна навести багато інших подібних назв. Лише на карті «Мерянської землі» археолог О.С. Уваров подав назви ٣٧ населених пунктів, які походять від слова «меря», як от: Мерлево, Мереново, Мерилово, Мерзлево, Чамерово, Мерялово, Меревкино, Мерлиновка. А паралельно — назви п’яти населених пунктів, які походять від назви іншого мерянського озера — Клещино.

У ١٨٥٩ році археолог М. М. Журавльов, проаналізувавши тисячі назв сіл, селищ, рік і урочищ Ярославської губернії, встановив, що корінними мешканцями губернії, котрі дали ці імена довколишньому світові, були фінські племена, і в цих назвах читається відбиток, «не споріднений зі слов’яно-руською мовою».

Граф О.С. Уваров навіть бідкався, що, «на жаль, ми не маємо подібного повного матеріалу для інших суміжних губерній, як, наприклад, для Московської, Костромської, Вологодської, Новгородської, Тверської тощо» [٤, с. ٨].

І тут же уточнив: «Корінні мешканці цих місцевостей були одного племені або належали до племен споріднених».

Ясна річ, граф О.С. Уваров добре знав: в імперії суворо заборонені подібні дослідження, що стосуються Московської губернії. І навіть сам археолог потрапив під «ковпак заборон», бо вимушено вказав на своїй карті, на захід від Москви, вигаданих «словенів» і «кривичів». Саме в такий спосіб на той час «родичалась» мерянська земля зі словенською.

Отож археолог О.С. Уваров пише:

«Крім цих назв, що зберігають досі ім’я Мері майже в первісній його цілості, ми маємо ще інші назви селищ, більш-менш суміжних, у яких ім’я Мері чується в першому або останньому складі. Такі селища безсумнівно вказують — до яких меж поширювалася Мерянська земля, і часто ті ж назви повторюються як на окраїнах, так і на середині цієї землі, неподалік від Переяславського або Ростовського озер [٤, с. ٨-9].

Далі автор подає масу однокореневих назв, пов’язаних зі словом меря в Ярославській, Володимирській, Московській, Тверській, Костромській, Вологодській, Нижегородській, Рязанській і Тульській губерніях. А підсумовує цю тему так:

«Коли в Тульській губернії, у назвах: Мерлево й Мерлиновка, повторюються тільки ті назви, які ми вже зустрічали в Нижегородській і Ярославській губерніях, де безсумнівно жили меряни, тоді подібні назви стають найпереконливішими доказами. Назва Мериново, яка бере початок від колиски Мерянського народу, поблизу озера Клещино, і повторювана без жодних змін у Вологодській, Нижегородській, Тверській і Ярославській губерніях, усього 8 разів, не допускає будь-якої можливості звичайного збігу» [4, с. 10].

Чудові дослідження провів граф О.С. Уваров! Їм неможливо заперечити навіть нині. Єдиний недолік: археолог, як завжди, змовчав про те, що схожу ситуацію маємо і в Московській губернії, хоча й навів у губернії не просто однокореневі слова, а й навіть саму назву меря. Так зветься селище в Богородському повіті. Доводиться заповнювати недомовки археолога.

Однак не лише слово меря пов’язане з мерянською землею. Необхідно звернути увагу на безліч назв сіл, селищ, рік, урочищ, котрі виразно свідчать про належність тих слів фінському етносу. Ось що з цього приводу пише граф:

«Після назв, які характеризуються співзвуччям із назвою Мері, перейдемо до таких назв, що не мають слов’янського кореня і вражають своїм чужинським походженням. Цих назв багато збереглося на всьому просторі Mepянських поселень» [٤, с. ١٠-11].

Автор подає сотні чужих слов’янській мові слів — назв озер, рік і селищ у Московській, Володимирській, Ярославській і Костромській губерніях. Я спочатку хотів навести повністю цей чудовий букет слів. Але вирішив не втомлювати читача і обмежився півсотнею назв. Ось деякі з них: Шипуліно, Шупалово, Шульпіно, Шугарово, Саурово, Сорпово, Весь, Кіжила, Брембола, Веськово, Шокшово, Маймори, Юкша, Шухра, Тума, Бікань, Воржа, Шопша, Угож, Тара, Учма, Копор’є, Гекма, Лохово, Сора, Лушма, Вигор, Ягорбино, Некоузь, Кергуй, Шарша, Сагда, Міча, Андоба, Ізма, Какша, Печенга, Номаа, Тунбаль, Москва, Шуда, Кострома, Чухлома, Хомкіно, Бакі, Урень, Надога, Воча, Молога, Дешано.

Виписані з величезного, до речі, не остаточного списку, лише п’ятдесят назв селищ.

Усі назви — фінського походження. Кожен розуміє: лише корінний народ (меряни) міг дати ці назви своєму довкіллю.

А ось деякі назви рік: Кубра, Клязьма, Судогда, Нерехта, Пекша, Гза, Ірміз, Ухтома, Вязьма, Оновод, Сувод, Теша, Унжа, Пеза, Сара, Векса, Вашка, Волга, Войга, Ухра, Угра, Молога, Сіть, Сога, Согожа, Іть, Жіздра, Моса, Музга, Шула, Ушлома, Цина, Eгa, Вонога, Учара, Пера, Раха, Вага, Кутьма, Лyxa, Руза, Пахра, Москва, Протва, Нара, Ока, Кострома, Сендега, Шурма, Шуя, Воча, Томга. Майже не звіряючись із книгою О.С. Уварова, я подав читачеві перші, що потрапили на очі на обласних картах або ж збереглися в пам’яті, назви півсотні річок. Ясна річ, пізніше звірив їх зі списком річок, які подав археолог. Звертаю увагу: фінські назви — переважно з Московської, Ярославської, Володимирської, Калузької та Костромської губерній. Не включені до переліку назви рік таких споконвічно фінських земель, як Рязанська і Тверська.

Вдячна людська пам’ять фінського етносу дотепер дбайливо зберігає своє древнє коріння. Не споріднений мерянському племені народ ніколи не зберіг би на тисячі років чужі для себе слова. Сподіваюся, ця істина не потребує доказів.

А ось, приміром, винятково з пам’яті, після прочитання книги О.С. Уварова, кілька мерянських назв озер: Неро, Клещино, Ісара, Сеньга, Кіздра, Варех, Сахтино, Семіно, Вашкіно, Сурмоє, Ягорба, Утрехт, Гадш.

«Чимало із цих назв як вод, так і селищ повторюються в доволі віддалених між собою місцевостях, доводячи цим не лише свою етимологічну єдність або близькість, але також і єдність походження перших мешканців цих країв. Тільки той самий народ міг, розкинувши свої селища на великому просторі, повторювати ті ж імена або давати назви однакового етимологічного походження... Ця близькість була вже помічена М. М. Журавльовим стосовно деяких назв Ярославської губернії; але вона може бути поширена й на суміжні губернії, які також були заселені древньою Мерею» [4, с. 12].

Як би хотілося, щоб ці істини нарешті дійшли до ошалілих «хоронителів» брехливих імперських теорій про «слов’янське походження Московії» та про «братерство трьох слов’янських народів».

Археолог О.С. Уваров у своїй книзі подав сотні прикладів мерянських назв селищ, рік і озер — однокореневих слів. До речі, до однокореневих він відносив безліч мерянських назв рік. Наприклад: Волга, Вольга, Войга, Ворга, Воля, Вокшера, Ворсма, Вонога, Вончила, Вонгіль, Волготня. Але чомусь граф забув додати назви рік Смоленської губернії, які мають той же мерянський корінь. Послухайте: Воря, Вотря, Воп. Навіть великі російські дослідники були не до кінця щирими й чесними. Вони тією чи іншою мірою були завжди заражені бацилою московського шовінізму. Про це завжди слід пам’ятати.

«Однакового походження також назви деяких сіл, як от: Воржа, Ворокса, Вологдіно, Вослома, Воятіци, Воліно, Волнєнко, Володятіно... Ворсіно, Воньково... Вологда, Волочино, Вологомоновська, Вонгодіци, Вонгодська... Воєхта... Вохта, Вохтога... село Восци розташоване в Коломенському, в Новоторзькому і в Осташковському повітах» [٤, с. ١٢-13].

Усі ці ріки та селища вільно розкинулися на величезному просторі древньої мерянської землі від Рязані, Калуги і Москви до далекої Вологди, Галича-Мерського й Вишнього Волочка, де містяться всі давні центри так званого Ростовсько-Суздальського князівства, або точніше — країни Моксель, як-от: Ростов, Переяславль, Юр’єв, Суздаль, Володимир, Москва, Кашира, Клин, Торжок і Ярославль. А поруч, у спорідненому для мері мордово-муромському краї, привільно лежали: Муром, (Стара) Рязань, Пронськ, Городець, Нижній Новгород, Липецьк та інші.

Граф О.С. Уваров дуже чітко і ясно підсумував цю частину свого дослідження:

«На закінчення ми ще раз ствердимо, що стародавність поселень, які мали такі назви, чужі духу як слов’янської, так і російської мови, підтвердилася розкопкою курганів. Біля них завжди були могили найдавнішої епохи з обома обрядами поховання» [4, с. 14].

Не будемо втомлювати читачів повним описом меж мерянської землі. Сам граф установив, що на північ, на схід і південь від мерян проживали споріднені з ними племена весі, черемисів, мордви і муроми.

Про західні кордони ми ще згадуватимемо багато разів. Позаяк вся Московська і Калузька губернії та східна частина Смоленської, поза всякими сумнівами, належали до мерянської землі з далекого VIII століття й належать донині. І сама карта «Мерянської землі» графа О.С. Уварова, додана до нашої книги, свідчить про це.

2

Археолог О.С. Уваров описав у своїй книзі ٤٣ місцевості мерянської землі, де він провів детальний аналіз розкопок. Для того, щоб і наші читачі мали уявлення про коріння мерянського етносу, ми зобов’язані вивчити його звичаї, побут, житла, середовище проживання і, нарешті, той рівень розвитку, якого сягнула меря у VIII–XIII століттях, тобто до навали хана Батия і приєднання фінського народу до складу тюркської держави — Золотої Орди.

Сподіваюся, ніхто не візьметься стверджувати, що після підкорення народу мері ханом Батиєм могло відбуватися «перетікання» слов’ян із Подніпров’я до Московського улусу Золотої Орди. Становлення мерянського етносу до кінця XVI століття відбувалося окремо від слов’ян — сучасних народів України і Білорусі.

Слов’янські народи давньої Київської держави з 1320 року ввійшли до складу Великого Князівства Литовського, Руського й Жемонтского.

Чесно кажучи, мені зовсім не зрозуміле бажання російських істориків і в наш час злодійкувато привласнювати собі слов’янське минуле. Адже в тому немає жодної необхідності. Якщо не брати до уваги суто імперську потребу. Із звичайної людської точки зору фінські племена: меря, мурома, весь, мещера, мордва, марі — нічим не гірші від слов’янських племен. Як побачимо, фінський етнос країни Моксель такий же давній, як і слов’янський. Точнісінько, як і той, нарощував у процесі розвитку свої території, щоправда, значно північніше й східніше від слов’ян. До запозичення тюркських ідей «самодержавства» і «богообраності» був цілком мирним, працьовитим народом. А з точки зору історичної справедливості, мав повне право на створення власної держави на своїй древній землі, у межиріччі Оки і Волги. Що й здійснив упродовж свого історичного становлення. А брехня про «московське слов’янське коріння» — уже імперська потреба, яка виправдовувала поневолення слов’ян. Ця облуда особливо жахливо давалася взнаки при поневоленні України і в часи балканських імперських воєн.

Настав час древньому фінському етносу — московитам — очиститися бодай від очевидної брехні й відвертих вигадок. Адже подібне очищення ніколи не вело до сорому, а тільки омивало душі і згодом додавало поваги в очах сусідів. Сподіваюся, подібне колись станеться й з великим народом моксель — меря — московитами.

Та повернімося до чудової книги графа О.С. Уварова. Ось що він пише:

«Ми тепер оглянули всі найдавніші житла Мерянського народу і перші його висілки, що позначилися у висліді археологічних досліджень сорока трьох місцевостей, на яких стояли кургани з мерянськими могилами. Тотожність усіх цих могил з могилами на берегах Ростовського й Переяславського озер полягає не лише в однакових похоронних обрядах, а й також в однотипних предметах, виявлених у всіх курганах. Народ колоній носив однакове вбрання, мав такі ж предмети для війни й домашнього побуту, як і корінні насельники. Найвіддаленіші поселення не переривали тісного зв’язку з мешканцями берегів обох озер і продовжували становити з ними один нероздільний народ Меря» [4, с. 49].

Настала й наша черга подивитися, послухати і побувати разом з археологом на давніх мерянських розкопках. А оскільки вчений подає свої аналітичні міркування, аналізи й висновки на багатьох десятках сторінок, побуваємо разом із ним бодай на деяких розкопаних курганних місцевостях. Погляньмо, яким же він, московит, був насправді споконвічно.

Перше, на що звертає увагу археолог, — це місця розташування цвинтарів і місця розташування жител, або, як казали за старих часів, городищ самих мерян. Вони вибирали для жител і для поховань дуже зручні місця: біля рік, на височині. Такі найдавніші їхні поховання виявлені, як правило, на горбах або на їхніх сухих схилах. Оскільки меряни вірили в загробне життя, то це цілком зрозуміло: небіжчик і після смерті мав комфортне, надійне «житло». До нього не могли дістатися ні звір, ні вода.

«Найпевнішою ознакою давнього селища були групи курганів, яких завжди зустрічається чимало в місцях, дуже зручних для житла, на схилі високого берега біля озера або річки.

Меряни, облаштовуючи свої цвинтарі, як довели кургани, вибирали найперше місця на узвишшях, уникаючи схильних до зсуву і вологих... Звідси випливає, що самі житла їхні були також розташовані на височинах неподалік від рідних могил» [4, с. 22].

Розглянемо деякі з мерянських курганних поховань:

1. Винятково цінними виявилися «розкопки курганів біля сіл Велика і Мала Брембола на околицях Переславського озера, на його східному березі».

Перша група курганів розрита на березі струмочка Ветляника біля села Велика Брембола. На височині, прозваній «Круглицями» за круглою формою могильних насипів, обкопаній невеликою канавою, насипано 100 курганів. Неподалік розташувалися кургани, прозвані «Князівськими могилами», їх 45, не менш давніх, ніж «Круглиці».

Поруч, у третьому урочищі того ж села, було ٢٠٠ курганів і два кургани — «Пани». І нарешті, в урочищі «Могилки», у лісі біля села Мала Брембола, також було знайдено могильні насипи з паленими кістками й похованими тілами.

Меряни одночасно використовували два методи поховання: спалювання із закопуванням останків і звичайне захоронення. Найвірогідніше, це було пов’язано з похованям у різну пору року: влітку та взимку. Ми ще поговоримо про це.

Що дуже важливо — у могильних курганах було знайдено монети: в «Круглиці» — 5 східних монет X століття, а в «Княжих могилах» — 6 східних монет X століття й 2 західні — X і XI століть. Тобто ми маємо право заявити, що кургани «Круглиці», як нам видається, насипані наприкінці X століття, а «Князівські могили» — поховання XI століття, тому що навіть східні монети, знайдені в них, здебільшого другої половини X століття (948, 960 і 971 рр.).

2. Масштабні розкопки проведено біля села Городище по обох берегах річки Слуда та між ярами Лисим і Глининським. Тут був давній цвинтар, що налічував 1341 курган, а поруч — великий «Городок», в якому було знайдено будівлі пізніших часів. Зверніть увагу: меряни не покидали своєї землі після X–XII століть. Ні! Вони й упродовж наступних століть ховали своїх предків поруч.

Неабияк брехали російські історики!

Найдревніші могили розкопано на схилі гори правої сторони яру Слуди, далі — по схилах ярів Лисого й Глининського і, нарешті, по схилу гори, розташованої між ними, нижче «Городка». Це були кургани зі спаленими кістками.

У курганних розкопках біля села Городище знайдено дуже багато (порівняно) срібних монет, як східних так і західних. Східні монети VIII–X століть, а західні карбовані в XI і XII століттях.

Звідси можна вести мову й про час поховання: VIII–XII століття.

3. Чималу цінність для археологічної науки та для пізнання історії Московії має розкопаний штучний насип, відомий як Олександрова гора. Її упродовж двох років (1853–1854) розкопував помічник О.С. Уварова — П.С. Савельєв. Провівши пошарове зняття ґрунту, археолог простежив історію мерянського народу з VIII до XVI століття.

У нижньому шарі кургану виявили палене вугілля. У ньому знайшли дві східні монети 859 і 900 років карбування. У тому ж шарі виявили звичайні мерянські предмети побуту: глиняні черепки розбитих горщиків, невеликі ножі, ключ і залізні пряжки, однакової форми зі знайденими в інших мерянських курганах. Тобто на схилі було звичайне мерянське поховання IX–X століть.

Я не буду в цьому розділі описувати всі наступні шари Олександрової гори. Це дуже цікавий і повчальний матеріал. Ми його вивчимо, коли поведемо мову про покоління мерянського етносу XII–XVI століть. Розкопана гора, як відкрита книга, розповіла історію Московії від язичницьких часів до часів Івана IV (Грозного). І жодних слідів слов’янського етносу в тій «книзі» не знайдено. Таку правду повідала Олександрова гора світовій історичній науці.

Отже, ми з вами побували на берегах древнього мерянського озера Клещино. Побачили кілька тисяч мерянських курганних поховань епохи VIII–XII століть. Тепер разом з О.С. Уваровим перейдемо на околиці не менш старовинного мерянського озера Неро (Ростовське). Простежимо деякі розкопки цього краю.

«Ростовське озеро, на відстані від 5 до 7 верст (стародавня російська міра довжини, 1 верста = 500 сажень = 1,0668 км. — В.Б.) від своїх берегів, оперезане з трьох сторін, із заходу, півдня і сходу, височинами, які плавно опускаються до озера. Ще на пам’яті старожилів (перша половина XIX століття. — В.Б.) значна частина схилів цих горбів, нині розораних, була покрита курганами» [٤, с. ٢٧-28].

Та не всі могильні кургани були знищені. Багато з них досліджено археологами. Я ж цими свідченнями хотів підтвердити, що мерянський етнос IX–XII століть був численним та відносно розвиненим, розширив свої території на сотні кілометрів від древніх озер Неро й Клещино, про що й свідчили десятки тисяч залишених ними могильників.

4. Розглянемо розкопані кургани між Ростовом і селом Новоселки. Тут під час прокладання дороги на Ярославль було розкопано скарб із монет і багатьох предметів мерянського побуту. Ці розкопки позначені на «Карті Мерянської землі» графа О.С. Уварова під номером ١٩ і були знайдені ١٨٣٦ року. Там було дві монети, карбовані у Волзькій Булгарії наприкінці X століття, та кілька східних монет. Тобто скарб необхідно датувати, найімовірніше, XI століттям. А всі знайдені предмети «цілком подібні до тих предметів, що були і в мерянських курганах інших місцевостей» [٤, с. ٢٨].

Звертає на себе увагу той факт, що, крім звичайних мерянських речей, скарб зберігав значну кількість мусульманських прикрас із дорогоцінних металів. На деяких замість візерунка було вибите слово: «Аллах!».

5. «Біля села Шурскала давні кургани, з паленими тілами, займали всю височину, відому як «Красна гірка», і всю її південну сторону, тоді як кургани з кістяками були і на північній стороні тієї ж гори... Досліджено ١٠١ курган, у яких знайдено дві срібні вірменські монети XI століття та срібна монета Генріха І, карбована в Баварії в X столітті». [٤, с. ٣١].

На берегах озера Неро було розкопано безліч могильних груп, зокрема біля сіл: Шурскала, Богослов, Шугаря, Пужбола, Подів’є, Кустери тощо. Ось що пише О.С. Уваров з цього приводу:

«Якщо взяти до уваги всі знахідки монет на місцях первісних поселень Мерян уздовж берегів Переславського й Ростовського озер, то ми побачимо, що кургани... усі належать до X і до початку XI століття. Із усіх цих нумізматичних даних ми довідуємося, що первісні поселення Мерян існували задовго до X століття, і що в X столітті безсумнівно розвивалася в них торгівля, через що й дісталося нам стільки цікавих монет» [4, с. 31].

Пробачимо великому археологові неточність. Як бачите, він чомусь вирішив обмежити «первісні поселення Мерян» «початком XI століття». Хоча в розкопаних могилах були знайдені монети кінця XI і навіть — початку ХІІ століття. А якщо врахувати, що монети могли з’явитися в мерянській землі через багато десятків років після виготовлення, то стає зрозуміло, що розкопані могильні кургани належать до X–ХІІ століть, і це як мінімум.

Однак я гадаю, що ця тема саме зараз не така й важлива. Адже О.С. Уваров у своїй книзі ніде не висловив думки, що меряни в наступні століття покинули свої землі. Навпаки, він розповів нам про «другий період Мерянських поселень», але, побачивши, що підриває «підвалини імперії», обмежився лише коротким описом. А матеріалу про «другий період Мерянських поселень» (XII–XVI століття) він мав цілком достатньо.

Цікаво також хоча б побіжно оглянути розкопані місцевості поза древніми озерами Неро й Клещино.

6. Розкопки М. О. Ушакова «у Весьєгонському повіті біля села Сорогозького, на березі річки Сорогожа (14); у Вишневолоцькому повіті на березі річки Волчина (15); в Устюзькому повіті Новгородської губернії по великій Боровицькій дорозі, на лівому березі річки Молога (16)».

Упродовж ١٨٤٣–1845 років археолог М. О. Ушаков провів розкопки сотень курганів у трьох згаданих повітах. Що важливо — практично у всіх курганах було знайдено східні монети IX — кінця X століття, горщики, ножі, підвіски, намиста й інші мерянські прикраси.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.