© Видавництво "НК-Богдан"

www.bohdan-books.com

ISBN 978-966-10-7601-2

Серія «Magistra vitaе»

Марія Лавренюк

КАЛИНА СІЧЕНА...

Роман

Ця книга — історія кохання й становлення особистості дівчини, яка волею долі опинилася на лезі жорсткого протистояння ідеологій, націй, світів.

Персонажі цілком реально сприймаються у вирі подій, що відбувалися на Тернопільщині впродовж найтрагічнішого десятиліття (1939–49), яке перекраяло не лише сім’ї, території, а й світогляди. Чорні жорна історії перетирали людей нещадно, та людяності знищити не змогли…

Роман безумовно — любовний, але й соціальний, але й історичний, але й психологічний…

Для широкого кола читачів.

Передгроззя

Книга перша

Бий свій свого,
щоб чужі боялись

Осінь 1938

Світ такий великий, що й очима не вбереш. Не осягнеш його звуків і запахів. Простір манить, бринить вранішньою тонкою млою. Звуки лункі й далекі. В кущі глоду йокає якийсь птах. Рівномірне поскрипування воза глушить той несподіваний звук, заколисує так, що й поворухнутися не хочеться. А сон вже залазить за комір, лоскоче шию й обтяжує голову.

Дівчинка в темній камізельці, сукняному платтячку і білій терновій хустині ледь киває голівкою в такт поскрипуванню коліс. Її щойно розбудили, висадили на фуру. Батько вйокнув, коні прочвалали тихою вулицею. Сон ще висить на повіках, але Віра — так звуть дівчинку — широко відкритими очима намагається ловити вранішній світ. Карі очиці здивовано витріщені, хоч всередині вся ще спить. Як кажуть: підняти — підняли, а розбудити не змогли.

Туман стік у видолинки. Млосно-боязко, коли коні тонуть у білій паволоці. Дівчинка ближче підсовується до чоловіка, підкулює під дошку, на якій сидить, ноги й притискає до грудей руки. Їй мариться, що віз — то човен. Пливуть вони з батьком дрімучими заводями, будять русалок скрипом свого воза. Так і дивись, якась за ногу вхопить і потягне.

Фура виринає з туману. Сонце яскраво освітлює вкриті краплями туману конячі крупи. Віра струшує ману. Чого вона злякалась? Хіба ж вона маленька так до батька тулитися?

Віра живе на невеликому хуторі Штириполівка. Може, колись і було тут чотири поля, а зараз трохи більше. Видно, дрібнили ті поля діти і внуки, а може, й праправнуки тих, що колись оселились тут першими. Хутірець розлігся між двома лісками на півночі й півдні. Березові гайки розмежовуються у ньому грабами й липами. Колись, кажуть, було дубів багато, та зараз тільки пні трухляві від них зостались. На тих пеньках опеньки ростуть. А ще бабки, польські гриби — якраз зараз збирати, бо такі туманні ранки їх і народжують. Але Віра їде у місто. Коні вже проїхали лісову дорогу і б’ють копитами старий шлях, що йде від Острога коло Шумська, через Рохманів аж до Кременця.

Сьогодні з батьком поїдуть щоб купити їй нові чоботи. Зі старих, що доношувала після сестри, вже зовсім виросла. А як дощ хляпне, в чому до школи в Залісці ходити? Батько збіжжя продав, взяв гроші. Може, і складав на землю, так не продають. Он сусід, Антін Слободянюк, продав, а купити не зміг. Пан Аутергоф продавав і не дуже дорого. От Антін і вирішив свою в кількох клаптях продати, а панову, в доброму місці й більшою площею, купити. Сказали, що тільки полякам можна купувати землю1, а православним — зась! Поїхав з Аутергофом у Кременець оформляти документи — не дали. Граф розвів руками — купця він знайде, осадників кругом повно. А що Слободянюкові діти без куска хліба лишаються — не його в тому вина. Тепер ходить дядько з кутка в куток у своїй старій хатині й сісти не може. Чи то через те, що дітей голодних всюди повно, чи то до Америки збирається. Дочка його, Яринка, Вірина подруга тепер до школи не йде, мусить чужі корови пасти, щоб хоч скибку хліба до хати принести. А Вірі те, що не продають землі, на руку. Не перепали б їй нові чоботи, якби батько землю купив.

— А де тая Гамерика? — чи то питає, чи то зітхає дівчинка.

Батька, Омелька Калинюка, селянина з діда-прадіда питати даремно — він читати по-польському не вміє, тільки трохи по-церковному. От брат Семен — то інша справа, той у Кременці вчиться. Гімназист. Він то все знає, він розкаже. І його сьогодні відвідають. Мати наладнувала муки, смальцю, бараболі. Навіть маглая2 спекла. Батько їде на квартиру, де Семен живе з господинею і ще двома гімназистами.

Коні підступають до яру, залитого вранішнім туманом. Страх перед примарами вже відступає, вранішня дрімота сповзає з дівчини, як туман. Віра розглядає незнайому місцину.

— А де ми їдемо?

— Угорськ зара буде, он дивись, хати видніються.

Віра трохи підводиться, зазираючи через туман на другий бік яру. Там справді проглядаються стріхи. Крута дорога опускається різко вниз. Батько натягує віжки, щоб коні тримали воза. Справа нависає біла скеля, а під нею коло самої дороги — кущі акації, рясно вкриті білими гронами. Віра підстрибує: зіскочити з воза і нарвати тих квітів. Такого чуда вона ще не бачила.

— Тату, тату, дивіться — цвіте! Станьте, нарвемо!

— Сядь, ше з воза вилетиш, — батько тягне за полу камізельки. — Не тра тобі того цвіту. Пізній цвіт дівці рвати — довго дівувати. Та й місце тут заворожене. Майже кожен рік у вересні тілько тут акація цвіте. Бач, як то є… — батько на мить замислюється над незрозумілістю і незворотністю буття. Не розібравшись у тому хитросплетінні, струшує думки з голови. — Всьому свій час, і велике щастя від Бога той час знати… Не тра тобі цвіту!.. Заспівай-но лучче.

«Туман яром...» — губляться звуки дівочого чистого голосу у вологій далечі. «Туман долиною…» — підхоплює їх насичений чоловічий альт. Пісня ллється тихо, але виразно. Навіть птахи не замовкають, а прислухаються і підспівують в такт дуету з розкішними голосами.

Кременець розлігся на схилах таких високих гір, що треба голову задирати. На найближчій горі — руїни. Семен казав, що там жила страшна королева, яка купалась у дівочій крові. Вулиці містечка викладені камінням, і віз скаче по них. Кінські підкови вибивають лунку мелодію, змішуються з цокотом сотень інших підків, голосами людей.

Машина! Віра ще не бачила машин, тільки чула про таке чудо. Залізне, здорове, люди в ньому сидять за склом, а не так, як вони з батьком. І не бояться: воно ж гуде й пирхає димом. А як запищало, то аж всередині похололо. Батько вйокнув на коней і вони звернули у вужчу тиху вуличку. Будинки тут не так щільно посаджені, з невеличкими грядками й квітниками, є й зовсім маленькі, й навіть глиняні.

Коло однієї, з дверима на даху, батько тиркнув на коней, зіскочив з воза, прив’язав віжки.

— Дивись за кіньми! — кинув на ходу. Зайшов до заскленого ґанку. Вірі так захотілося піти за ним і подивитись, як то люди живуть у місті, а тут ще сидіння враз стало таке тверде, хоч і вкрите мішком. Перекидає ноги через боковину й «гуп» на землю. Пройшла вздовж плота в одну сторону, заглянула в сад. Тут під деревом — кілька зелених яблук. Слина заповнює рот. От би дістати те яблуко. Просуває руку між штахетами. Не дістане, далеко. Віра йде в другий бік. Коні стомлені дорогою не смикаються, не розпрягаються. Стоять спокійно. Заглянула через пліт. Нічого цікавого. Кущі малини вже відродили.

Озирається довкола, ніби відчула на собі погляд. Так і є. З-за плоту за нею спостерігає дівчина. І ще чоловіча фігура зупинилась вище вулицею. Щоки запалали, це ж вони бачили, як вона діставала яблуко. Який стид! Добре, хоч не дістала його, а то можна було б і поплатитися за злодійство. Віра притуляється плечима до плота й помалу просувається до коней. За гнідими можна сховатись, або на віз вискочити і присісти тихенько.

Але молода панянка, ніби здогадавшись, що Віра хоче втекти з місця злочину, всміхається й виходить з хвіртки. Тепер вона зловить сільську злякану дівчину за руку й потягне аж до старости Кременця! Віра притиснулася до плота ще сильніше. Дихати стає страшно, хочеться замружитись, але якби це допомогло…

— Дівчино, ви до кого приїхали? — панна підійшла до коней, за які Віра вже встигла пробратися. Вона й далі посміхається, і та посмішка аж ніяк не злорадна. Може, дівчина й не бачила нічого… Тоді чого вона хоче? Вона ж он — панянка, в такому смішному круглому капелюшку, сукенка з білим мереживом.

— До Семена…

— До Калинюка?

— Угу…

Риплять двері. Панянка різко обертається й швидко відступає. На сходи виходить батько, а в дверях з’являється невисока повна стара жінка. Вона швидко махає руками й щось шепотом пояснює батькові. Очі старої то витріщаються, то звужуються. Вона то йойкає на цілу вулицю, то притуляє пухку руку до рота й шепоче, намагається влучити потоком слів батькові у вухо. Але дещо долітає й до Віриного слуху.

— То, прошу пана, навіть поліція приходила… Шукали його… в кімнаті все перерили…

Батько чухає бороду, несміло знизує плечима, так і стоїть згорблений, розгублений кілька хвилин. Тоді, видно щось вирішивши, рушає до воза. Голова втягнута в плечі.

— А де Семен? — Щось не так. Легкі голочки хвилювання штрикають під ребра. Чому це брат не помагає батькові носити гостинці, які вони привезли з дому? Чому батько не забирає з воза мішки? Віра підбігає, намагається зазирнути в батькове обличчя. — Нема? Їдемо на базар без нього? — Батькові очі ховаються під насупленими бровами. Віра не може зрозуміти що там: злість, розгубленість, тривога. Але їй треба знати, що сталось. І головне, чи не загрожує це її планам на купівлю новеньких чобіт.

— Без Семена не поїдемо, — батько говорить твердо, але в голосі чути легкий дрож. — Може, й не попадем ниньки на той базар. Тра’ Семена дочекатись, чи хлопців, шо з ним жиють. Якби хоч знати, в кого питати…

Небезпека зостатися без чобіт стає реальною. І винен у тому Семен. Куди він міг дітися, де можна валандатися? Він же знав, що йому харчі привезуть. Чо’ не почекати? Чи хоча б не сказати, куди підеш. Якби так зробила Віра, то мати вибила б кропивою або якоюсь різкою. Злість закипає щораз сильніше. Вона б і сама того Семена вилупила, хоч він і сильніший. Підбігла б і товкла кулаками куди попаде. Хай би знав! Сам має чоботи, а Вірі перший раз пообіцяли нові купити. Раніше чи в материних, чи в Зіньчиних мусила мучитись. Тільки тепер змилостивились. Пообіцяли, що чоботи будуть саме її, Вірині. Ну, може, трохи на виріст. Нехай! Більше онуч намотає, а все ж не буде губити по дорозі. Вона вже мріяла про них, хотіла щоби були з рудої шкіри і на такому каблучку невеликому, як черевички у вчительки. Чоботи — то не черевики, але все ж вони вимріювались дуже схожими на вчительчині. І от тепер, коли батько погодився і матір впросила, коли аж до Кременця приїхала на зло Зіньчиним сльозам, її брат десь подівся. Тепер, замість вибирати найкращі чоботи, вони з батьком мусять шукати Семена.

— Вірко, ти зостанешся тут, може, той гаспид вернеться, а я переїдусь до поповича нашого. Може, він шо чув.

Батьків віз скаче нерівною вуличкою вниз, туди, де щойно зникла панянка.

Вулиця пуста. Кілька хвилин Віра стоїть нерухомо, пліт захищає її ззаду від чудного міста, де зник її брат. Тільки тепер до неї доходить — може, це за ним приходила поліція? В роті пересихає. Що то буде, це ж їх з батьком теж можуть в «холодну» посадити. Страх, як миша, пробігся плечима. Відчуття холоду сковує. Куди сховатись, де перечекати небезпеку? Якби батько знайшов скоріше того Семена і добре вибив. Хай сидить і плаче, а вони з батьком поїдуть купувати чоботи. Йому ж нічого не куплять — хай знає!

Віра навіть пробує уявити, як плаче Семен, хоч вона того ніколи не бачила. Але такі збитки йому даремно не минуть. Спрага знову шкребе вже не тільки в роті, а й у горлі. Віра озирається — криниці немає ніде, а з того боку, де росте яблуня, чужий чоловік пригнувся й підкочує зламаною гілкою ближче до плота червону кулю. В носі закрутило від яблучного духу, сухим ротом ковтнула повітря. Вона б усе віддала за те яблуко. Чоловік мовчки простягає їй пахучий фрукт. Рука сама тягнеться, але відсмикується, так і не торкнувшись краденого плоду. Хочеться кудись утекти від того сорому, але куди? Тут усе чуже... і батька так довго нема.

— Та бери! Бери, не бійся. Пані Гелена не буде сваритися, — киває на хату Семенової господині. — Я чув, ти до Семена приїхала, то не бійся, я його добрий товариш. Я навіть знаю, де він від поліції ховається, — сказав приглушено.

Його худа з тонкими білими пальцями рука ще ближче підносить яблуко до Віриного носа. Гаряча хвиля хлюпає на дівочі щоки. Повітря таке сухе, що дихати боляче. Чоловік, та не зовсім чоловік, молодий хлопець, не відступає. Хапає Вірину безвільну від ніяковості й бажання взяти яблуко руку, і воно опиняється в її долоні.

— Їж, я ж бачу, як ти його хочеш.

Вірі на мить темніє в очах. Бажання відкусити шматочок пахучого соковитого плоду таке велике, що аж зуби зводить. А може, то від страху й хвилювання. Незнайомий міський панок знову торкається її руки. Віра швидко вириває й ховає її за спину, але яблука не випускає. Вона розгублена й схвильована, їй ніяково й страшно, але так хоче того яблука, що навіть слина в роті з’являється, а в носі крутить до сліз.

Віра шукає у вигляді хлопця хоч трохи впевненості. Худий, зростом такий же, як Семен. Обличчя гостре, бліде, з червоними плямами. На лоб з-під кашкета спадає пасмо зовсім білого волосся. Тонкі вуста, навіть ясно-сірі, майже без вій, очі, усміхаються. А в руці за спиною приємною прохолодою нагадує про себе яблуко.

Хлопець відступає на кілька кроків, відвертається. Віра того тільки й чекала. Притискає яблуко до рота й відкушує. В ту мить хлопець обертається з переможною посмішкою. Напевно, вона так голосно вкусила, що він почув. У роті застрягає не пережований кусень. І не проковтнеш, і не виплюнеш.

— Якщо хочеш, я тебе до Семена заведу. Ніхто не знає, де він, крім мене!

Віра потуплює погляд. Хіба батько знайде Семена в Кременці, якщо крім цього білобрисого ніхто не знає, де той ховається? Не знайде. Але й іти з чужим страшно. Вона переступає з ноги на ногу, прожовує відкушений кусок яблука. Аж дихати легше.

— Тут недалеко, — вказує хлопець рукою в провулок, у який пішла панянка в круглому капелюшку. — Але треба йти вже, бо я спішу. Хочеш знайти брата — то ходи зі мною, інакше не знайдеш. Він від поліції ще від вчора ховається... — Хлопець обходить Віру ззаду й легенько бере за передпліччя. — Чого ж ти стоїш? Там твій брат голодний, а ти ще думаєш. Він же чекає тебе. Ходімо! Отут, за рогом.

Віра ступає крок за кроком, як у сні. Ніби й іти не хочеться, а ноги самі несуть. Та там же Семен чекає, та й чоботи… Вона знову згадує про обіцяну обновку. Чим швидше знайде Семена, тим скоріше батько купить їй чоботи. Вже он майже обід, базар скоро розходитись почне. Прискорює крок. Її уже не треба підштовхувати, вона сама йде.

Хлопець відкриває хвіртку, пропускає Віру на подвір’я.

— Йди швиденько!

Дівчина навіть не оглядає будинку... Ступає на дерев’яну сходину, що веде на терасу. Двері розчиняються, і вона встигає зрадіти, що швидко віднайшла брата. Та в дверях зовсім не її Семен. Юнак зі здертою щокою і запухлим оком так само здивований, як і Віра.

— Цо хцеш? — плює крізь зуби.

Віра остовпіла. Очі того, що вийшов з хати, прокололи крижаними голками.

— Семена… Калинюка… — писнула, притамовуючи плач.

— Цо? Курва матка! Цо-цо?! — На крик із хати вискакують ще кілька хлопців. У всіх побиті обличчя, і кожен викрикує прокляття. Віра насилу відриває закляклі ноги від землі й пробує бігти до хвіртки, але міцні руки хапають за плечі, тягнуть за камізельку.

— То тая мала курва хце тут Калинюка зналеч. Кто сі бензе?

Подряпані підбиті обличчя з усіх боків, що й неба не видно.

— Брат!.. — скрикнула в надії, що Семенову сестру не зачеплять ті, у кого він ховається.

— Курде… — грубе слово затримується на кілька секунд у мертвій тиші. Повисає в повітрі ударом церковного дзвону. Хлопці ніби кам’яніють. Та й сама Віра не може не те щоб зрозуміти, що робиться, чи вирватись із ослаблених рук, а навіть закрити роззявленого рота. Серце калатає так голосно, аж здається, що то всі слухають, як вона злякалась. Кілька секунд вони дивляться на неї, а вона на них, як оглашенні. Першим отямлюється той, що зі здертою щокою. Очі звужуються, рот розтягується в собачому оскалі. Віра відчуває нудоту, як від вигляду гидкого скаженого звіра. Решта, як за вказівкою, копіюють той же вираз. Кілька рук одночасно стріпують нею, і в мить повітря розривається від шаленого вихору викриків, виття, матюків…

Тікати! — Віра смикнулась в один бік, в другий. Хлопчача зграя обступає щільніше. В голові заскакало, закрутилося стільки думок і тривог, розриваючи зсередини. Що вони в неї хочуть? Де Семен? Де той хлопець, що привів її сюди? Вирватись, утекти… А відбиватись нема сили. Та й що вона проти чотирьох здорових хлопаків. Швидше гукнути того білобрисого, що привів її, хай пояснить їм усе, хай перестануть її смикати, кричати на неї. Та її обступили тісним колом так, що й небо ледь видно. Синій клаптик розхитується у височині між червоними спітнілими обличчями. Вірі бракує повітря, нудота підступає в горло. Забилась, зайорзалась рибою в тенетах. Відчай нахлинув і затрусив її ще дитяче тіло.

— Відпустіть! — крик вирвався і розтягнув клаптик неба трохи ширше. Віра відчула ослаблення пут і забилась із більшою силою. — Де Семен? Скажіть їм, що я до Семена прийшла! — Пробує пробити коло в напрямку хвіртки… — А-а!.. — крик уже переходить у хрип. Останні сили покидають дівча.

— То он бул вчорай бил нас, а десь его сьостра до нас прийшла?.. Засмажимо єйї на плятє! — одне за другим гукають хлопаки.

Віру обпікає той страшний жар розпеченого чавуну, хоч стоїть вона серед подвір’я.

— Засмажимо! Засмажимо, як свінє!.. Бидло! Курде!..

Віра того вже майже не чує. Крики зливаються в один важкий гул, вона сама падає з одних рук в інші. Чорніє небо, розчиняється в спотворених обличчях, а слова — в реготі й дзвоні… Де той хлопець, що її сюди привів? Чого не врятує її? Чого він дав її на поталу тим звірам?..

Десь насподі свідомості щось різко засюркотіло, засвистало і знов затихло…

Холодна вода… холодні ніжні руки ляскають по щоках.

— Жива! Жива вона… Що вони тобі зробили? Били? Чіплялися?

Віра бачить перед собою молоде, обрамлене світло-русими хвилястими пасмами обличчя. Чого ж ця панночка в неї хоче? Чого прохолодні руки термосять Вірині щоки, тереблять вуха. Було так спокійно, поки вона не вчепилась до Віри. Батько… Він хапає доньку за руку.

— Дитино, чого ти тут? Шо вони з тобою зробили?

А хіба вона знає, чого тут і що з нею робили? Вони дорослі, хай собі думають, а вона не хоче ні думати, ні згадувати.

— Вірко! Пустіть хоч із сестрою попрощаюся! — Знайомий голос… Семен! От і знайшовся… Тепер поїдемо по чоботи.

Пробує підвестися. Аж тепер розуміє, лежить у тієї панночки на колінах. Батько підхоплює, допомагає зіп’ятись на ноги. Обмацує її, а вона розглядається кругом. «Де болить? Тут?.. Тут?..». Але Вірі нецікаво, що шукає на ній батько, вона не може зрозуміти, де вона і що тут сталося. В голові єдиний спогад: вони ж мають чоботи їй купувати! І засмажити, як порося…

Семен зігнутий навпіл із заламаними назад руками. Побитий, рукав блузи розідраний по шву на плечі, на сорочці кров. Непокрита голова, скуйовджене волосся. Двоє тих, що раніше тримали її, вже викручують руки братові. Але ж він має йти на базар, бо батько сказав… Віра роззирається, шукаючи підтримки. На подвір’ї, крім чотирьох злих хлопаків, батька з братом і панночкою, два поліцаї в чотирикутних кашкетах.

Вони розмовляють з тими, що тримають Семена, і навіть усміхаються їм. Але там, на вулиці, за їх плечима знайома худа постать. Віра зразу й не згадує, хто то, але чітко відчуває — бачить її не вперше, і гидке відчуття ненависті, змішаної зі страхом, стискає горло. Це він! Він привів її і віддав на поталу панкам!

— То він! Він сказав мені, що Семен тут! — Віра подається вперед і хапає повітря рукою, ніби хоче чи затримати того білобрисого щура, щоб усі побачили, щоб жандарми відпустили Семена й ловили іншого.

— Він привів мене сюди, а вони… вони хотіли мене смажити на плиті! — білобрисий метнувся вздовж вулиці, батько кидається за ним. Поліцейські перегородили дорогу Калинюку.

— Чекай, бидло старе!

Скручують, як і Семена. Витягують її брата й батька за огорожу та волочуть униз вулицею. А Віра? Вони що залишать її тут саму? А як повернуться ті четверо і насправді засмажать її на плиті?

— Ходімо зі мною, тобі тут нема чого робити. Поки твої не прийдуть — посидиш у мене.

Час тягнеться довго, як собача пісня. Панна Міра, так звуть Семенову сусідку і однокурсницю, пригощає Віру чаєм і сливовим варенням в прозорій тарілці на ніжці. Чудне ім’я, чудна шапочка… Віра сидить тихенько в кутку біля етажерки з книжками. Читає вона погано. Отак сидить і дивиться на протилежну стіну. Сама, далеко від дому… як відламана гілка. Де її батько, де Семен? Чи колись вони повернуться за нею, чи залишиться вона у тому страшному місті сама. Одна-однісінька. Де їй подітись? Де сховатись?..

Міра спочатку пробує її розпитати, та Віра після сьогоднішніх подій говорити не може, її душать сльози. Вони бризкають у відповідь на всі запитання панночки.

Батько заходить у хату нечутно, без стуку. Міра вказує на стілець коло столу.

— Ну, що там зі Семеном?

— В «холодній»…

— Ох… — притуляє руки до грудей панна.

— За себе-то штраф заплатив, а за нього бракнуло… Те, шо Семен вчора тих самих ліцеїстів побив, мені в поліції добре розтолкували. А от чого Віра на їх подвір’я поперлася? Скажи мені, дитино, чого тебе понесло до тих гаспидів? Шо ти в них хтіла? Чого не послухала, не чекала мене? — Батько мне в руках кашкет. Міра теребить в пальчиках хустинку.

— Ме… Мені той хлоп сказав, шо Семен там чекає. Я пішла сказати, шо ми є… Я хотіла, шоб на базар скорше… шоб чоботи… — Сльози знов крутять у носі й бризкають на щоки.

— То Гнидюк! — Міра різко підводиться й стукає об стіл кулачком, у якому затиснула хустинку. — Він спостерігав за вами відтоді, як ви приїхали. Вибрав момент, коли Віра залишилась сама… Я якраз побігла до Семена сказати про вас. — Міра пройшла від столу до вікна, уважно подивилась на вулицю. — Поліція ще звечора шукала Семена, а той хробак, — вона стискає зуби і всі розуміють, що дівчина має на увазі білобрисого. — Нащо він завів Віру до польських ліцеїстів? Та ще й я… Я ж і розказала Семену, що його сестру взяли в заручники. Нащо Гнидюку було вести туди Віру? Він же знав, що ліцеїсти побиті й злі на наших. Може, ти щось недобре зрозуміла? Може, не туди він тебе вів?

— Я не… не хотіла… — Сльози скінчились, але душа вимагає ще і смикає за горло. Дихання раз по раз перехоплює, не дає сказати слова. — Я чо… чоботи… хотіла.

— Не буде чобіт, Віруню. Все на штраф забрали. Ше й довезти завтра мушу, шоб Семена відпустили…

Політика

Вересень 1939

Знов осінь. Вже рік, як Семен без гімназії, а Віра без чобіт. Брат не закінчив останньої класи. Віра ж мусила в материних човгати до школи. А більше вдома сиділа. Брат пам’ятає за собою провину. Дістає десь тоненькі книжечки з віршами та казками, вчить читати.

Книжечки на «язику руськім», як вчили в школі, а люди кажуть — «по тутешньому». Брат же наполягає, що то українською мовою, і всі «тутешні» ніякі не «тутешні», а українці.

Сусіди приходять послухати. Спочатку тільки Вірині друзі: Ваврін Колодяжний і Яринка Слободянючка з сестрами, а тоді вже й Микола з Мартохою Колодяжні, по вуличному Потовкачі — батьки Ваврінові, приходять. Ваврін Колодяжний хоч і старший за Віру, та дружить із сусідами. Йому теж цікаво Семена послухати, він гордиться товариством колишнього гімназиста. Тут він може вже парубочитися між старшими хлопцями. Часом і брат його Ригорко заходить, але той рідко буває. Вчиться в Кракові, бо ж Колодяжні багаті, мають олійницю, то й послали старшого так далеко на науку.

Дядько Антін Слободянюк за своїми дівками приходить пізніше. А потім сидить, поки всі не розходяться або Вірина мати, Ганна Калинючка, не починає бурчати. Часом вже й Яринка знудиться, а дядьки про політику говорять і говорять. Яринка — світленька тиха дівчина з кирпатим, завжди мокрим носиком у ластовинні. Її великі сіро-блакитні очі на худому личку теж часто вологі, особливо після того, як батько продав землю, а купити вже не зміг. З тої пори вона, тринадцятирічна дівчина, працює нарівні з дорослими. Сім’я велика, крім неї ще троє сестер: Варка старша, дві менших і брат Марко — немовля, то ж робочих рук мало, а ротів — повно. Єдина розрада — прийти ввечері до сусідів Калинюків і послухати якусь розповідь. Тільки тітка Килина приходить рідко — найменший ще в колисці, нащо його тягти до сусідів?

Дядьки говорять про вождів якихось із Варшави і Москви. Хто з них сильніший, під ким жити краще. Тоді Віра й почула, що то: Україна. Вони живуть на Волині. Книжки й газети, що їх дістає Семен, друкують на Галичині, десь аж за Почаєвом. А ще є велика Україна там, за Суражем.

Чи піде цього року Семен до гімназії? Торік виключили його «за політику». А яка то політика? Побився з польськими ліцеїстами, бо хлопці завжди б’ються. Чубляться через образливе слово, нехороший погляд і просто через те, що силу мають, а тратити її не мають де.

Тепер він марудиться вдома, батькові допомагає. Має куди дурну силу подіти. От сьогодні по черзі орють стерню, Віра з матір’ю і Зінькою трясуть дернь, поки груда не засохла.

— Гомельку! Семене! Йдіть-но полуднати! — мати витирає руки об фартушок, ріже приквашеного огірка, цибулину. Хліб уже нарізаний з дому. Свіжа льняна олія перелита з пляшечки у миску. Строгий піст, Успенський, мати сама не порушує, і ніхто не сміє їй перечити. Та батько не менше строгий, як мати. Під образами у великій хаті^3 лежить старий «Псалтир». Батько зачитав його, що вже в кутиках і букв не видно. Але то ще не відомо, чи читає він щось там. Скоріш за все псалми Омелько Калинюк напам’ять каже, а сторінки для виду гортає, бо ж ніхто й ніколи не бачив у його руках іншої книжки.

Батько хреститься на схід і бере перший окраєць хліба. Огірки пахнуть льохом і дубовим листям, аж у носі лоскоче. Хліб — теплом і льоном.

— Ото, Ганько, ше зара редьку вкину в землю та й до Успіння по роботі, — батько каже так, щоб краще працювалось, але та робота ніколи не закінчується. То хіба на полі тих кілька днів не будуть, а коло хати все якісь справи найдуться.

Та Віру смикає своя гриза. Чоботи! Куплять їх нарешті, чи знов якась напасть станеться? Семен мовчить, а Віру ніби чорти смичуть.

— А ви, батьку, цього року Семена в гімназію віддасте? — ляпнула і запнулася.

Семен так зиркає на неї, аж іскрами кресонуло. Але зразу опускає очі. Віру ж окропом обдало — нагадала батькові про торішні події. Але треба ж якось про чоботи спитати.

— Закрили її ще торік поляки. Та й… — Семен несвідомо чухає потилицю. Батько не раз давав оплішника, як згадував скільки то грошей йому вартувало витягнути його торік із  тюрми. — Куди я піду після теї гімназії: ні роботи знайти, ні далі вчитися. Я вже думав у войсько записатись. Та там вище шеренгового не дослужишся…

— Ой-йой, не хочеш! — випалює Зінька. — Так і тягне тебе до того Кременця, так і волочешся туди, як тілько…

У Віри замуляло в очах. Семен справді дуже хоче вчитися, а таке говорить, щоб приспати їхню увагу. Ще ж не все втрачено, є ще кілька днів до початку навчання. За той час все може статися. Може, в семінарію хоче перейти? Семен може знов піти до того Кременця і щось там наробити. Та й тут до нього якісь чоловіки приходять. Книжки, газети й листівки приносять. Семен не все вдома тримає, дещо іншим сільським передає, або в Рохманів несе. Хоч би чого не накоїв, бо не бачити їй нових чобіт.

— Я тобі сказав! Будеш лізти в політику — буду бити і слухати, чи дихаєш. А будеш дихати — буду далі бити! І листовок шоб я в хаті не бачив ніяких. Хоче Гантон з Миколою поговорити про політику — нех собі балакають, а ти мовчи і диш! Бач, знов із постерунку за тебе питали — солтис приходив.

Цілий день Віра в роздумах, як то зробити, щоб батько їй чоботи купив? Ввечері разом з матір’ю на стіл ставлять так, щоб батько бачив — господиня росте. Батько любить порядок. Як дівки по хаті бігають та прибирають чи як на стіл накривають — то може й похвалити. Треба задобрити батька, треба змусити його виконати Вірине бажання. Вона б і заспівала — батько дуже любить Вірин спів слухати, та не можна — піст.

Вечеряють всі разом, а по вечері Семен тихенько хапає кашкета й вишмигує за двері. Віра вискакує за ним.

— Віра! Вір!.. — з-за плота на всю горлянку репетує Ваврін. Яринка й собі «Віркає», але, хоч уже тихіше. Віра кулиться, ніби те гукання б’є її по голові, цитькає у відповідь. Хоч би Семен не побачив, що вона крадеться за ним. Махає кулаком в надії, що Ваврінисько побачить її рух у вечірньому смерканні й замовкне. Та Семен не звертає уваги на дітвору. Він йде узліссям коло невеличкого струмка, що впадає в Трибушівку. Обходить невеликий пагорб і простує до греблі Монастирського ставу.

Йти за ним трохи страшно. Боязко й відставати від брата, бо ще блуд вчепиться і буде водити цілу ніч. Може й до смерті загонити, або в болото заведе і там втопить. Ближче ж підійти Віра боїться — Семен нажене додому, ще й по шиї дасть. Але вивідати, куди брат іде, треба, бо як знов попаде до поліції, то не бачити їй чобіт. А вона вже майже дівка! Як у материних чоботах ходити? Її вже й у хор церковний взяли. Ходять тепер разом з батьком. От! І до церкви треба в чомусь йти. Їх церква ж не просто церква — при монастирі. Посходяться на Зимового Миколи прочани, люди з довколишніх сіл — а вона у порваних чоботах коло монахинь на криласі співає. Хіба то не встид? Хіба вона не хазяйська дитина, а якийсь дід? Мати їй своїх нових не дасть — у школу ж не давала. А старі, подерті Віра й сама вже не взує. Де таке лахміття носити такій дорослій дівці, хай навіть до школи.

Мати, Ганна Калинючка, взагалі не розуміє — для чого дівці школа. Дівка має вміти хліба спекти, хату побілити, чоловіка доглянути. Ті всі премудрості передаються доньці від матері й шліфуються в щоденній роботі. А яка щоденна робота, коли треба ходити в школу? Ще й аж до Залісець чоботи бити.

«Які різні батько з матір’ю, — міркує Віра. — Батько твердий, суворий на вигляд, але з м’яким серцем. Гарний, високий, з чорним блискучим волоссям, завжди виголений. Семена він сам до Кременця в науку віддав, хоч мати й проти була — нащо то гроші тратити на приватну гімназію, вже б краще в семінарію пішов. Але того вже Семен не хотів. Він мріяв про військову службу, про походи і маневри, про вогняні залпи й атаки, а не про всеношні й проповіді. Бо говорити брат не любить, хіба про війну. Як у гімназії вчився, певно, всі книжки на світі про те військо прочитав».

Крик нічного птаха струшує, як пропасниця, прибиває до землі. Але вперта затятість змушує переставляти ноги. Віра зовсім не думає, що вона буде робити, коли вислідить Семена. Скоріш за все розкаже батькові, і старий Калинюк виб’є з непутящого сина всі дурниці. От, якби вона сама була така сильна, як батько, то наскочила б на тих Семенових знайомців і так їх налякала, що вони більше не приходили б до брата. Семена б вона не била, бо цього року дуже добре з ним було, цікаво. Хай би Семен і далі залишався з ними. Батькові — поміч, Вірі з друзями — розвага і… тратитись на навчання не потрібно.

Семен переходить через польову дорогу й ховається в заростях вільшини. Віра вже не крадеться — швидко біжить за братом. Хоч би наздогнати його, бо тут, серед поля, він єдина жива душа. Страх уже міцно сів на плечі й вчепився холодними кістлявими лапами в потилицю. Вона якось чула, що як почуєш за спиною страх, обертатись не можна. Треба йти вперед і не оглядатися, може, тоді відчепиться. Але Семен вже у вільшині, й Віра може не побачити, куди він звертає. Зажмурює очі й шмигає за Семеном, як риба у воду. Очі відкрила як тільки усвідомила, що може й налетіти на брата з розгону, спинилась. Спереду між деревами просвічується галявина. Пригнулася, ступає кілька кроків тихо, щоб не побачили. Босі ноги добре відчувають гілки й минають їх. До Семена підходять ще двоє. Скориставшись нагодою, Віра підкрадається ближче, щоб чути розмову.

— То як, готовий? — У темряві Віра бачить тільки силуети в кашкетах і піджаках. Чорні, сутулі, без обличчя. Говорять тихо. Кидають швидкі фрази, як удари.

Ледь чутний шурхіт за спиною притискає до холодного шорсткого стовбура. Дихання збивається, стає голосним в нічній лісовій тиші. Віра хоче врости в стовбур, сховатись від нічних страхів під твердою вільховою корою. Слух ловить шарудіння лісу й болота, майже не ловить розмови брата з незнайомцями.

— Йдемо завтра. Чекати будемо коло Коновиці. Своя людина… Проведе…

— Впевнений у ньому?

— А на тій стороні? Нас зустрінуть? Чи розстріляють, як шпигунів? — голос брата нагадує про те, що в цій нічній пітьмі є живі люди. Не примари, що шурхотять осокою і пугукають у далині диким птахом. Живі люди. І один з них — її рідний брат. Страх переметнувся. З марева тогосвітніх страховиськ він постає реальною загрозою. «Розстріляють!» Чого ж він туди хоче йти, коли там його можуть розстріляти?

— Семене, ти що боїшся? Ти ж сам розказував, як хочеш вчитись і служити своїй країні. — Чути по голосу: то говорить старший чоловік. Віра не бачить обличчя, але голос хрипкіший, вимова твердіша, ніж у брата.

Набрала повітря в легені. Що робити? Семен хоче втекти… Туди, за Коновицю. За кордон. На велику Україну. Радянську Україну. Він хоче вчитись там. Але його там можуть убити! В скронях стукає молоток. Повітря давке і його не вистачає. Назад чи вперед? До батька чи до Семена? Земля захиталась під ногами і Віра, шукаючи рівновагу, розвертається і притискається спиною до стовбура. Вдивляється в темряву. Тінь майнула між деревами. Віра задихнулась. Кілька секунд ніч демонструє чиюсь темну сутність, що тихо крадеться між високих стовбурів.

— А-а-а! — Віра не знає, чий то голос, але звук ріже їй гортань. Крик виривається з її грудей. Тінь, висока, худа і на двох ногах, затуляє долонею Вірин рот.

— Ал-л-лярм! — незрозуміле слово захлинається в лопотанні ніг і хрускоті гілок. Шорстка і волога рука, тонкі, але міцні пальці стискають крила носа. Тіло здригається, груди хочуть повітря. Життя конвульсивно б’ється в жилах. Вирватися, видряпатись із кістлявих рук. Вертітись і дряпатись, звиватись.

— Рятуйте! Віро… Віро! — крик із корчів, через які вона недавно пробиралась. Ще дві невеликі тіні зриваються, метаються у гілках. Дівочий вереск і хлопчачий крик.

Обличчя нападника близько, його смердюче дихання проникає у Вірині легені. Хватка ослаблюється, тінь роззирається. Хоч ніч вкрала кольори і чіткість, та цей задоволений оскал вона вже бачила. І це прилипле до лоба волосся, ці мертві безбарвні очі… Віра на кілька секунд завмирає, хоче згадати, де вона його бачила. Гострий ніс і худе обличчя… Жах охоплює всю, трясе лихоманкою. Але десь із підсвідомості виринає згадка про того, хто її душить. Чого ті дві тіні, що мерехтять на просвіті кущів, верещать її ім’я такими знайомими голосами?

Нестача повітря помалу затуманює зір. Тіло здригається в конвульсіях. Руки й ноги з останніх сил штовхають того, хто зверху. І тіло справляється, повітря гучно вривається в гарячі спустошені груди, розправляє їх. Радість і здивування. Радість від можливості дихати і здивування — як вона, слабка дівчина, змогла відкинути здорового чоловіка. Семен! Семен відкинув нападника. А ті дві тіні — Ваврін з Яринкою.

— Чого ви тут? — дурне питання.

Звичайно, вони поволоклись за Вірою, бо вона не хотіла йти за ними.

Чоловік виривається із Семенових рук і швидко губиться між деревами.

— Бий його! — кричить Ваврін.

Злість розриває груди. Вона ввійшла туди разом з першим ковтком повітря. Сміливість вибухнула з усвідомлення чисельної переваги над ворогом. Ваврін кидається за нападником, але спиняється, бо Семен зовсім не збирається наздоганяти втікача, а самому, напевно, страшно бігати лісом.

— А ти чого тут? Шо ти тут забула?! — Семен обтріпується від опалого листя.

Сміливість і злість змінюються розгубленістю і стидом. Вона ж не хотіла, щоб Семен її побачив. Ще й Яринку з Вавріном за собою привела. Їм що? Вони в шпигунів гралися, а вона брата врятувати хотіла. Чого ж він злиться? Та, звичайно, що йому до Віриних проблем? Хіба він ходить у материних старих чоботах? Він дорослий і має свої справи. Віра їм завадила. А як же її… життя? Він хоче вчитися, а вона хоче чоботи. І хустку нову. І навіть кожушок, такий гарний, як у Людвищах роблять… Вона бачила такий у дякової жінки. Він світлий і по краю вишитий козликом — зелена й червона нитки…

Семен хапає за плечі, трясе нею, як снопом. Мрії про гарну одіж відлітають. Ні, не відлітають, бо як може дівчинка забути не просто про мрію, а про зміну статусу. Як може не хотіти стати дівчиною, вирости. Це ж не просто нові чоботи, хустка, теплий кожух. Це щось інше. Пропуск у дівоцький світ. То засіб подобатись, дозвіл вибирати. То свобода.

— Ти що з тим гадом тут робила? Ти… ти «хвоста» привела! — Семен теліпає Вірою, а пальці впилися, аж до кісток. Боляче. Вона шарпається. Мало натерпілась!

— Відчепись! Відпусти мене! Думаєш, як та мара мене не задушила, то ти розтрясеш! — біль виривається надривистим криком у нічному лісі.

— Цить! — Семен відпускає руку й штовхає Віру до дороги. — Додому! Марш додому. І ви! — то вже до Яринки з Вавроном.

Віра стискає кулаки.

— А я все батькові розкажу! Побачим, що він тобі зробить… — відскочила на безпечну відстань.

— Ах ти … — Семен називає її таким словом, якого вона й повторити боїться. — Гнидюка на мене знов навела? То все через тебе: і в поліцію забрали, і зараз усе зірвала!

Та Віра того вже не слухає. Вона пробирається через кущі, перескакує дорогу й жене полями до Штириполівки. За нею лопотять Ваврін з Яринкою. А тікає вона не від них і навіть не від Семена. Вона тікає від того білобрисого. Вона згадала його. Бридке відчуття всередині велить втікати. Бігти, щоб не відчувати того гидотства. Знову вона зробила дурницю, і винен у тому той хробак, який обманув її торік у Кременці.

Семен нікуди не втік. І поліцаї за ним не прийшли, хоч ховався в хліві на вишках. Десь у світі загорілася війна і полякам стало не до нього. За якихось кілька тижнів усе те, до чого Семен хотів тікати, прийшло в село.

Обнова

Жовтень 1939

Все закрутилось, як під млиновим колесом. Десь під кінець вересня сошею на Кременець йшли червоноармійці. Хлопи спорудили арку коло крайньої Гобицької хати, дівчата вбрали її смерекою, червоними стрічками, жоржинами.

Колону зустрічаючих очолили чоловіки з червоними і жовто-блакитними прапорами, за ними йшли дівчата з квітами і молодиці зі свіжими буханцями білого хліба, кошиками яблук і груш. Старі хлопи, що не несли стягів, поважно ступали позаду колони. В селі настала якась одностайність. Хоч дехто й кривився при згадці про «совєти», але польське панування допекло і противникам радянської влади.

Антін Слободянюк йшов із Омельком Калинюком. З його обличчя не сходила блаженна посмішка. «Якби не ті «совєти» — хоч вішайся. Гроші з проданої землі проїли, до Гамерики не поїхав… Вже домовився з жидом віддати Яринку в найми до Шумська. Ну, та то тільки один рот з хати, а ше ж п’ятеро де подіти?»

А яка вже Яринка щаслива! Їй не те, щоб у найми не хотілось — там хоч їсти дадуть. Боялась, до ґвалту, до жида йти. Люди розказують, що вони дітей ріжуть на свою Пасху, їхньою кров’ю двері мастять ще й мацу на крові печуть. А якщо і Яринку заріжуть? Подруга плакала, мати її лупила і теж плакала. Батько просив, казав, що то все брехні бабські, ніяких дітей євреї не їдять. І хоч Яринку те не переконало, та подітись вона не мала куди. Вже по Покрові мусила б йти до Шумська. Тепер же задерла свого кирпатого носика з ластовинням і розмахує синіми осінками^4. Букет у Віри кращий. Темно-червоні й рябенькі жоржини не влазили в долоню. Одну вона навіть Яринці віддала, щоб не згубити. Тепер Віра знала, в школі будуть вчити українською, і вони возз’єднаються з братами з Великої України. Так сказав на мітингу Степан Вознюк. Він викладав у школі «єнзик руський» і Віра, дякуючи братовим книжкам, стала його улюбленицею. Цього дня пан учитель зі своїми учнями тут. Всі чекають визволителів, що поспішають десь із-за Суража врятувати братів-
українців з-під польсько-капіталістичного гніту. Майже все село радісно зирить на схід уздовж шосе. Кожен малює в уяві свого героя. Хлопці вип’ячують груди під червоними та жовто-блакитними знаменами, уявляючи, як вони поповнять лави тих визволителів зі сходу. Дівки тереблять квіти, жінки прикривають хустками свіжі хлібини і пиріжки, мріючи, якому-то красеню дістанеться їх дарунок. Діти нетерпляче вибігають на дорогу — а може, червоноармієць дасть потримати пістоля?

З Рохманова показалась колона. Люди захоплено визирають на сошу^5, не наважуючись ступити на неї, щоб не «перейти дороги» братам з Великої України. Навіть ті, що боялись за свої морги, перейнялися всезагальним захватом.

Вже почали розрізняти вицвілі шинелі й дзьобаті шапки. З наближенням колони захват потроху стих. Солдати запилені, зі змученими обличчями. А на ногах! Віру найбільше вражає взуття. Якесь ганчір’я, обв’язане шнурком. Дівчинка потирає очі. Без чобіт?! Один тільки командир взутий у запилюжені розтоптані чоботи…

Віра злякано переводить погляд на брата. Як же?.. Як він буде служити в армії без чобіт? Ті порвані, обв’язані мотузками черевики щиряться до селян відірваними підошвами. На хвилю людьми опановує розгублення.

— Здрастуйте, товариші селяни! — крикнув той, що в чоботах. — Червона армія визволила вас! Ви дочекались возз’єднання українського народу в єдиній Українській Радянській державі — визволення Радянським Союзом споконвічних українських земель!

Слова звичною «тутешньою» мовою впливають не стільки на розум, як на серця. І хай польські офіцери з начищеними чоботами і в нових строях, акуратні й підтягнуті, але ці свої! Такі ж як ті, що стоять обіч дороги. А хіба в селі кожен має нові чоботи? Дехто й личаки носить, як не празник. А стомлені і брудні… та то ж солдати, вони воюють, а не по салонах ходять. Вознюк було рвонувся уперед, до такого, вже майже рідного командира, та замешкався. Озирнувся. Молода дівчина у віночку зі стрічками, що мала стріти гостей хлібом-сіллю, не зводить переляканого погляду з колони. Шарпонув за рукав — не відреагувала. Навіть не кліпнула, не те, щоби хліб-сіль подати. Вознюк кашлянув, знизав плечима, відібрав у дівки рушник з короваєм і сам йде до командира. А дівка так і залишається стояти вражена: чи то виглядом армії, чи то вчинком вчителя.

Командир, як заведено, цілує хліб.

— Спасибі, товариші!

***

Життя в селі змінилося, але Вірина мрія про нові чобітки не відпала. Хіба стала реальнішою.

Семен вже ходив до Шумська і розпитував, де вчаться на військового. Та ще нова влада не вбулася, ще не сформували органів влади, і Семен вернувся в село. Тепер чекає виборів і секретарює в сільському комітеті.

Школу відкрили, але вчити нема кому. Один пан Вознюк лишився. Хоч вже не пан, а товариш Степан Прокопович. Директора Бистрицького НКВД забрало за антирадянщину до Сибіру. Пані Гольшанська десь поділася, до школи не ходить. Та й школа тепер не та. Хоч Віра вже й провчилась два роки, але завернули назад до другої класи, і то тільки завдяки Семеновим старанням. А так би з першого починала. Навіщо дівці та наука? Аби землю мала, або хоч гарна була. Землі в батька трохи є, по дві десятини на кожного вділить. Щодо краси — тут Віра не впевнена. Часом якийсь скаже батькові: «Гарна дівка росте», але чи так і молоді хлопці думають, бо старого вона й даром не хоче. Питання хвилює і розбурхує підліткову уяву. Часто перед очима — малюнки з Семенової книжки. Там колишні вояки–гусари з красивими жінками. А одна пані, в мереживній сукні, співає, а вояк грає на якомусь інструменті. Якби так Вірі. Вона ж співає. А якби ще артисткою стати, от тоді б її любили всі. Світлини на платівках, концерти в Кременці… навіть у Варшаві знали б її, співачку Віру Калинюк.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.