© Видавництво "НК-Богдан"

www.bohdan-books.com

ISBN 978-966-10-7782-8

Вибрані твори у двох томах

Том І

Фонетика тиші

Поезія, проза

До першого тому вибраних творів відомого поета і дитячого письменника Івана Андрусяка увійшли твори, адресовані дорослим читачам.

Три поетичні розділи показують творчу еволюцію автора: від декадентських віршів періоду легендарного літгурту «Нова деґенерація» (1990-і роки, збірки «Депресивний синдром», «Отруєння голосом», «Шарґа»)
через «розщеплення семантики» (2000-і роки,
збірки «Повернення в Ґалапаґос», «Часниковий сік», «Писати мисліте») до медитативної пейзажно-філософської лірики (2010-і роки,
збірки «Неможливості мови»,
«Книга трав, дерев і птахів», «Чорний лелека»).

Проза представлена повістю-метафорою «Реставрація снігу».

Частина перша

ОТРУЄННЯ ГОЛОСОМ

(1989 — 2000)

НОВА ДЕҐЕНЕРАЦІЯ

ми не маски ми стигми тих масок що вже відійшли

ми не стіни ми стогін імен що об стіни розлущені

ідемо до людей у вінках недоспілих олив

у простертих долонях несемо гріхи як окрушини

ми останні пророки в країні вчорашніх богів

ми останні предтечі великого царства диявола

ми зчиняємо галас і це називається гімн

ми сякаємось в руку і це називається правила

а дівки на мітлі це наложниці втрачених вір

це михайло булґаков надламаним сміхом заходиться

в божевільній труні долілиць повертається вій

матюкається сич ремиґає зашумлена хортиця

табунами блукають отари і несть їм числа

по найвищих деревах як дзвони гойдаються пастирі

по незвіданих нетрищах душі виходять на злам

і спалахує небо червоною мічене пастою

розенкранце зі сцени старий канделябр забирай

ґільденстерне жени за куліси розгнуздану свиту

покоління майстрів відчиняє ворота у рай

а старий азозелло веде під вінець маргариту

ВКРАЇНСЬКІ ПОЕТИ

1

Проди´хаєш від снігу

маленьке чорне око

уздриш

на солоному троні

сидить брова

а під оком

ходять панове в чорному

витáються

— слава — кому

— кому — слава

моляться

на кінчик носа

на жовту бородавку бюсту

мовляв

я так люблю

мою три крапки убогу

що

навіть

під бюстом

вологу висушу

а під бюстом в печерах

живуть зелені прочани

що вражою братаються

злою усміхаються

і кров’ю блюють

вони знають що око

не дуже бачить глибоко

а дарує ворсини

шевцям на голки

живе значицця

бо за лісом

дерев не бачить

а ліс росте

вгору та вгору

протреш око

а то не ліс

то земля виросла

навколо

2

застрягнуть в жовтому піску

сніги зелені. здоокола

струпата вилиняла гола

дорога скапує в ріку.

застигли крики оддалік

обнявшись посмерти. за ними

плебеї пальцями по шклі

виводять рими рими рими...

і ні дороги ні ріки

лиш гострий запах косовиці

та понад урвищем стрімким

висять покльовані провидці.

3

Поводирі Великого Сліпця

на попелі Великої Руїни.

Тремтять побожно зігнуті коліна,

слізьми бандур ілюзії дзюрчать.

А Старцеві нагадується Січ,

а нам чомусь нагадуються ґрати.

Кого ж із нас, останніх, п’яний в ніч

Сліпець сьогодні буде розпинати?..

4

доле зірви мене гілкою простору

загороди мені шлях у країну

де в загумінку тернового острова

тіні живуть і паруються тіні

загороди мене ширмою зелені

шквальною зливою шлях перемий

бо на камінні там ложе постелене

спраглим кублом зачаклованих змій

доле зірви мене краплю знервовану

з вуст пітекантропа — спити не дай

стомлену віру сльозу нікельовану

маразматично уявлений рай

пізно ні вітру ні сонця багряного

лиш супокійний як мумія крук

гладить мене мов цезорика п’яного

мов оленя що привчене до рук

ГЕОМЕТРИЧНЕ

Прийшли до круга. Стали зусібіч.

І голови накрили прапорами.

І хтось завів нестямно довгу річ

про конуси і паралелограми.

А ми поволі падали в траву,

підклавши сон під голови патлаті.

І так виразно, ніби наяву,

у нас в очах світилися квадрати.

***

живемо під чортом неначе під богом

і вправно жонґлюєм словами

в яких від глибин від прасуті святого

немає ні грама

заплутані ми у своїх переплутах

у путах своїх нерозривних

а хто розриває розрубує пута

той бачиться дивним

а в кого святого нема за душею

ні краплі малої

той в’яже петлю і кидає на шиї

на душі героїв

а кого ті пута затягнуть до краю

у чорну годину

на власну той шию петлю одягає

на душу невинну

а іншим байдуже бо інші не знають

дороги у вічне

над стомленим світом танатос витає

і душі калічить

ГУЦУЛИ

Ми лишилися там, де осінній туман.

Нас ніколи нема. Нас давно вже не буде.

І Говерла-гора, і гора Піп-Іван

обернулися в будень,

у будень, у будень...

ПорозПисаний Камінь свавіллям імен,

за якими пітьма, за якими провалля.

Ми лишилися там, де простуджений день —

як розсерджений кальвін.

Нам кричить вже не горлом, а раною світ, —

але що нам до світу і що нам до істин.

Ми лишилися там. Наші долі криві,

як дорога на Пістинь.

Нас чекали Сорбонни, а нам — аби плоть.

Не химера, не мрія...

Ми лишилися там, де ридає Господь.

І мовчить Гуцулія.

***

не повертайся в жовтий ліс

не повертайся

по розпорошених слідах

неандертальця

поміж рухомих ефемер

не загубися

чигає місяць з-за куща

блідий убивця…

***

кирпата безодня розплющує губи

сміється і плаче над погаром неба

сплелися до танцю венера і врубель

під білих колон гомеричний молебень

під місячний мармур ввіходжу останнім

ворушаться пальці в кулак захололі

а ви залишаєтесь еллінська панно

за вічним бар’єром мітичної долі

***

сховатись за віспу за спини за виступи

обдерті сідниці стулити руками

чотири дороги спіткнулись об камінь

чотири дороги лишились обвислими

на п’яту під ранок усе забувається

застигле каміння бійниці порожні

під мурами світу стоять обірванці

вижебрують хліба в богів подорожніх

***

на ліктях вже не мозолі

на ліктях п’яти

на золотисто-жовтім тлі

зринаєш п’ятим

у першого в блідій руці

курмей зов’ялий

а під проваллями синці

сліпих конвалій

у другого на рукаві

пов’язка-промінь

і місяць усмішки кривий

на вістрі коми

погнутий судорожжю слів

корозій жестів

не може третій ув імлі

очей отверзти

і я у плетиві-гіллі

мовчу четвертим

і запах безу на землі

як запах смерти…

***

сплітаються пальці сплітаються очі і голови

на стоптаний пляц виповзають картаті слова

а ми залишаємось голими голими голими

ключиця сідниця коліно кулак голова

ховаємо очі за висхлими бляклими плівками

ховаємо в жмені маленьких драґлистих синів

а ви не приходите згорблений відчаєм лікарю

лиш тихе тремтіння повільно повзе по струні

проколює сонце дротинами променів гострими

понуре терпіння обмацує зором далінь

а ви мовчите ув останньому відчаї господи

в самотньому небі вас нікому зняти з петлі...

***

Назарові Кардашу

легко ніби помахом крила

намалюєш голову на таці

чи німфетку в еротичнім танці

доки не облущиться кора

зі старого явора край лона

край осиротілих шамотінь

пензель фарби і букет півоній

і покірна жінка ніби тінь

...одірвися контури затерті

гусне лімфа плаче немовля

одою любові або смерті

місяця гойдається петля

явори порубано на дрова

жовтий пес на згарищі блює

голову івана богослова

служниця до кави подає

***

це дуплаве свято генералів

нині тут забава навпаки

голови на плечах догорають

ніби розцяцьковані свічки

падають посоловілі звíзди

в келихи з отруєним вином

господи тобі не все одно

випити чи знов на небо вішати

доливай і не важливо скільки

не доп’єм то най ковтає чорт

а солдати лазять по маківках

не запалених іще свічок

сірники готові генерале

зупинився час як обеліск

п’яні зорі на губах розтали

з-під повік поволі капле віск

***

ми до дерева глузду себе присилили аббасе

сіль текла бородою але не до рота текла

ми ридали навскач ми покірно сміялися басом

ми чекали на біса а в гості прийшов абдулла

перед снігом тепер стоїмо ніби перед амвоном

і коліна болять і болить під ногами земля

ми чалми поскидали на купу ми бачили коней

що по небу ведуть не карету а крик короля

це не сніг перед нами не бог перед нами а плаха

і не медом а кров’ю помазані наші вуста

ми молили аббаса батира батия аллаха

а приїхав король і як топір нам голови стяв

засміялася домра лягла на валу королева

ятагани дощу попід руки її підвели

і ми кóрчами м’язів з землі виривали дерева

та себе від дерев відірвати уже не могли

***

нині тебе ще приймає земля

на подушкáх нині піт ще не вистиг

ми поспішаєм на бал з корабля

подарувати труну з аметистом

хай то не перстень а тільки труна

хай завелика але ж бо навіки

зовсім не шкода коштовного нам

каменя котрий прикрашує віко

пляшечку бренді розіллєш на трьох

тихо поставиш на стіл бутерброди

грайте музики бо свідок нам бог

той що народжений в хліві навпроти

двері печáтьми замкнеш сімома

бал розпочався скінчилися жарти

ти роздягнешся і ляжеш сама

голій в труні так незвично лежати

півні запіяли перехрестись

танці почнуться уже із хароном

зблисне прощально сумний аметист

там де пашіло розпечене лоно

і за хвилину розтане труна

ніби сльоза що загублена потай

плаче за спинами той сатана

що народився у хліві навпроти

***

Панночко з блакитними очима,

панночко з блакитними сльозами,

як мені хотілося навчитись

бути з вами — і не бути з вами.

Як мені хотілося, повірте,

на вітрах проворно пелехатих

і вдихати вас, немов повітря, —

і, немов повітря, видихати.

Але ви — не ви. Як у люстерці,

роздвоїлись ви´криво й лукаво.

Ви одна спинилися під серцем,

інша ви пішли собі небавом.

І тепер в неходжену завію,

охопивши голову руками,

я один голублю власну мрію,

інший я зорію вслід за вами.

Роздвоїло. Стерпло. Загірчило.

Келих ночі. Крапелька отрути.

Панночко з блакитними очима,

з вами чи не з вами. Чи... не бути?

***

і знову дощ і знову знову знову

ми мовчимо і знову мовчимо

і знову не наважимось немов

глумливий дощ підслухає розмову

і буде реготати цілу ніч

і нас не випускатиме з під’їзду

і довго-довго безборонне місто

печально зазиратиме до віч

шептатиме що є лише обов’-

-язок перел людиною — не більше —

— і навіть вірші — боже — навіть вірші —

— усе що хочеш тільки не любов

і навіть накликатиме біду

і ти — смішна — підказки ті повториш

та я ні слова не скажу натомість

а просто мовчки

в дощ тебе

введу…

ДЕПРЕСИВНИЙ СИНДРОМ

Оксані

1

Жовтий вечір. Оранжеві свічі.

Кварта вицвілого вина.

Ти вина моя перша і вічна.

Ти єдина моя вина.

По дорозі безпечної долі,

по дорозі битого шкла

я несу тебе, вірну і голу,

не втираючи осінь з чола.

Ти мовчиш. Ти повинна мовчати.

З-під зачинених мертво очей

тихо сочиться страх дитинчати

і повільно по щічці тече.

Нам назустріч виходить карета.

Стигле ложе постелено в ній.

О наївні химери поета!

О безпомічна цнота надій...

2

нам сьогодні повільно безладно невлучно

говорити мовчати і знов говорити

і спиратись на часу тоненьке поруччя

і затяжно останню цигарку палити

потім знову мовчати мовчати мовчати

доки нерви не стверднуться сіткою дроту

і ховати в очах нуклуїдні карати

чи то крови чи сліз чи наруги чи поту

членувати думки на потерті скрижалі

на свавільні листівки на мудрі рулони

і самотньо довершувать психоаналіз

голубого дощу на роздвоєне лоно

ми повинні багато ми довго повинні

забувати про щастя під вітром вишневим

і кусаючи губи криваві аж винні

роздягати очима стару королеву

королева підходить спокійно панове

під сорочкою білою кості зелені

нумо гордо дивімось а нум гонорово

говорімо про сексу пориви шалені

говорімо... та ні стоїмо як дерева

і останнім зусиллям ковтаємо муку

супокійно підходить бліда королева

для цілунку сухотну простягує руку

3

ідеш і бачиш

колючі груди

ідеш і бачиш

голос білявого хлопця

в червонім кашкеті

ідеш і бачиш

дорогу яка не веде

котяться з неба

розпечені персики

меркне

маліє

жовта гора

спертися ліктями

поглядом спертися

впасти долілиць

пропасти

пора

лежиш і чуєш

тріпоче камінь

лежиш і чуєш

солодке вологе тепле

котиться зліва

лежиш і чуєш

усмішку винного

я винен

вина моя

стиснена в правій руці

я винен у тому що я не подібен на себе

я винен у тому

що горобці

склювали усіх без винятку

зебрів

смугасті

китиці

кити

кентаври

круг

мене

круг

тебе

смугасте цунамі

заливає таврію

і

залишає

смугасті дебри

дерево сходить

заходить дерево

сонце ворушиться

сон червоніє

де Ти Господи

янголи де ви

озовися

Діво Маріє...

4

ви такі ж як і я

наївні

ви такі ж як і я

довірливі

на бантинах спите

як півні

і встаєте щоранку

з півнями

а мені залишилось

спинитися

на четвертій сходинці

знизу

усміхнутися

помолитися

і вдягнути чернечу ризу...

ВИРОК ПОЕЗІЇ

Андрієві Охрімовичу

я останній прозаїк блідих поколінь

я останній пророк мегаполісу

де червоною ниткою в календарі

інтроспекція власного голосу

де питають мене і питаюся я

а ніхто відповісти не пробує

де колеги від генія до холуя

замасковані чорною робою

розтроюджений мульками менталітет

патетична бравада липова

якщо кожен четвертий на світі поет

то нема ні одного великого

є лиш друзі і є ще у друзів смаки

є кресало і є пергамент

є ще самки і є ще порожні сумки

із порожніми в них пляшками

є ілюзія втоплена в білім вині

і обов’язок бути радим

а кому це потрібно тобі чи мені

чи винові що знає правду

ПАМ’ЯТІ ІВАНА КОСИНІНА

завертай мене боже додому

там дівчата як писанки гарні

там лубка на огризку лубкому

намалюю під муром каварні

там химери злітають з полотен

пастуха леонардо да ґойї

там не ждуть покривала для плоті

а сльози аскетично нагої

там в труну настеляють катрану

там готують салати з кропиви

там лиш скрипка простить і слухняно

піде жебрати грошей на пиво

***

це розріджене повітря не закінчиться ніколи

ніби варвар в стійлі папи ні стояти ні втекти

люмпен вирвався на волю алебарди стали колом

з-під землі уже прозрілі повилазили кроти

це траяновій побіді так радіє поліс нині

ти видовище до тебе хліб роздали і вино

вовк повинен бути вбитим вовк повинен бути винен

вовк також колись повинен почуватись кабаном

не ошкірюйся даремно впала дакія у корчах

смерть однаково приходить до вовків і до царів

тільки очі не заплющуй ти дивитись мусиш конче

це навічно відіб’ється під півмісяцями брів

одинадцять тисяч звірів проливають кров на сцені

одинадцять тисяч люду вивергають матюки

по околиці блукає тінь з очима авіценни

і рахує на задвірках перелякані зірки

***

затуркані розтуркані затуркані

розтуркані зубами догори

свистали ми забитими форсунками

і по одному утікали з гри

а вже колоду посипали попелом

хай інший хтось приходить уночі

ми написали дуже добру оперу

чи ж винні ми що опера мовчить

чи ж винні ми що ця сумна процесія

похнюплена неначе з бодуна

при родах вмерла покритка поезія

і ліс росте крізь наші імена

***

не протерти постолами цю траву

не стелити попід ребра як верету

я нагадую зістарену сову

що впивається на покидьках бенкету

я занадто цим потворам потурав

трубадурив анемійне безголов’я

підмішаю у вино дванадцять страв

випиваю за чумне своє здоров’я

понадкушую весільні калачі

та й пошвендяю корчами в каземати

а назавтра позлітаються сичі

з-під трави мене по кусню витягати

ШЕВЧЕНКО

я зашкодив сатані і тепер діла пропащі

із кумедних валунів обізвався дикий пращур

перестріне на валу і гаркаво засміється

гляньте юному ослу чорна жриця віддається

я забуду прорости на задвірках сеї мови

де літаючи кроти будуть свідками єгови

де повітряні шари як модерні одаліски

де у прихистку чадри верховодять голі мізки

але хай живуть усі на порепаній долоні

рештки снів і голосів поцілунків і агоній

хай знервованим роям не підставлять голу шию

хай доконують а я братолюбієм укрию

***

середньовічних полювань

картате знамено

вже протрубив у ріг Іван

готуйся звіринó

а ти вполюй мене чи ні

я буду зайцем тут

у глечику в галичині

мої діди ростуть…

СЕРЕДНЬОВІЧНІ ВІЗІЇ

1

допоки цих филистимлян

лисиці не усіх спалили

допоки крутиться земля

і меч архангела гаврила

подібен гострому хресту

пора не виходити з дому

тобі печернику старому

дано корону і фартух

і тліють єретицькі мощі

і голосно смієшся ти

лисиці також хрестоносці

коли штахетові щити

2

о недоречна прадавня буколіка

казка приречена

доброго вечора черепе йорика

доброго вечора

кава застигла дитя ненароджене

криком заходиться

вухо ван гоґа у небі порожньому

як богородиця

вже не знайти на землі ані каменя

не філософського

радо виводить хвалу пеліканові

хор березовського

3

графине

вашої руки

не дочекати сателіту

доісторичні павуки

плетуть останню сіть завіту

дуель скінчилась восени

я стятий шаблею бродяги

і зброєносець сатани

зриває з жердок наші стяги

не відчиняйте вікна в сад

шепочуть птахи плачуть пальми

крокує дикий азіят

до вашої святої спальні

4

шамани сплять

шаманам сниться

не андалузький гордий герб

твоя червона колісниця

на тлі малоросійських верб

наворожили і неначе

вся кров злилась до голови

сушені крила кажанячі

позаторішній кал сови

сімнадцяте ребро тритона

і пригорілі таргани...

з твого лицарського загону

лишились вірні три струни

і гриф

над голови злітає

і попід вербами в ставі

німої риби буйна зграя

і поцілунки неживі

ВЕРТЕП

1

його душа

бліда так само

не вміє очі відвести

від одержимої осанни

напівзабутих палестин

над ними червлять кучеряві

дими запічних веремій

над ними також —

боже мій! —

хрести виблискують триглаві

душа у пазусі таїть

ціанистого слова калій

а він на тятиві стоїть

неначе праведник на палі

2

вистигне земля вчорашня

порозходяться навіки

одержимі та відважні

не схололі ще каліки

а куди тепер тікати

по хресті тепер якому

повзає мушва оката

загризаючи оскому

а кого тепер забути

пом’янути перед раєм

на один-єдиний бутель

є пророків ціла зграя

3

прийде зоря і стане на порозі чужого дому

і янголята білі голі босі прийдуть потому

послухай синку завели колядку сусідські дітки

раз янголятко два янголятко а третє дідько

не плач Іванку помовч Іванку допоки змога

приходить чорт

зриваючи горлянку

хвалити бога

4

я націдив тобі останню шклянку оцту

і роздобув тобі солоний огірок

матвію говори ти виродиш пророцтва

учитель ще не бог а ти уже пророк

тобі поводирю масонові месії

сьогодні присягнуть і поцілюють мешт

а ти нас поведеш у рим чи в голосіїв

а хто там розбере куди ти поведеш

ПОВЕРНЕННЯ В ҐАЛАПАҐОС

1

ошалілий комівояжер

на блідій долоні короваю

вибирає з двох великих жертв

ту котра пелюстки обриває

лементом зачаєним — ад’ю! —

по столу почаївської площі

він піде у лáю — малаю´

скуштувати в реготі всенощнім

відспіває магнетичний хор

на пастелізовані тополі

половінь вдягне йому капорі

аби він возрадувавсь в капорі

2

зріднився кров’ю з містом купленим

так як зрідняються з хвостом

дитину винесу до купелі

кудись далеко...

на плутон

бо місто сп’яну переплутало

ґалапаґос і піреней

блукають корсиканки лýтаві

немов умочені у глей

блукають нендзи поскрибовані

із кельменець у біївцí

на голову як в улоговину

лягли понуро дві вівці

і ремиґають упокорені

і тужно ластиться оса

переламавши крони й корені

гряде новітній ренесанс

3

дихай на воду і на пінґвіна

піна збирається на посторонках

падає з неба пісня як піна

на безіменних на осторонніх

нумо латаймо наші когорти

нумо заплачмо за дульсинею

кличте команду знічений нортон

щоб посміятися хором над нею

гаспидні мури

міхи покори

голі хрести

і похрестичі босі

тужно і ніжно

світить аврора

коням і людям

в місті тобосі

4

намалювавши на лиці

перестарілу маску жриці

я вибираю двох мерців

на ці різдвяні вечорниці

утрьох посьорбавши куті

і перекинувши по чарці

ми пригадаємо катів

з яких цей світ колись почався

благословить не бог а босх

рукою відгорнувши ґражди

і ми підем в ґалапаґос

спокійно

гордо

і назавжди!

***

за овидом терпне самотній сумний рамадан

уже осипається мерва з чернечої брами

віддам тобі перстень і палець а сніг не віддам

нехай він тяжіє меж нами тяжіє меж нами

на дамбу не вийду там губи злюбованих слив

погруддя лілей герметична плутонна судома

яри за ярами там замшевий дощ настелив

та неба немає і я залишаюся вдома

то сни менелая нехай осміє менелай

баґнети юдолі нехай четвертує волами

займай україну але тільки сніг не займай

нехай він тяжіє меж нами тяжіє меж нами

***

Я помираю вас. Така печаль.

Така зоря над віком перестане.

Говорить Бог: прости мені, Іване,

прости мені за те, що я мовчав.

Я все прощу, бо нині я помер.

Я довго знав, що буду жити довше.

І чорний плащ облизує підошви,

і чорний місяць перерізав нерв.

Я все прощаю. Я запам’ятав,

в яку породу мозок цей залитий.

Вже опадає чорна самота

під покривало щирої молитви.

Уже цвіте під мостом алича

і мартиролог складено наново.

Прости мені, Даждьбоже чи Єгово,

прости мені за те, що я мовчав.

І тільки кадуб жовтої труни,

і під ногами миші яворові.

А сни виходять в заміть, і по них

ні сліду не лишається, ні крови...

***

по чорних схилах як зоря повзуча

острогів календарна суєта

зламати хліб немов зламати учня

щоб з нонпареля голос вилітав

щоб плакала по темних ебонітах

форель у партитурі забобон

щоб засвітився танець дядька віта

червоним і коричневим обом

а пастка лиш розторгнення поразки

на два сліди чотири забуття

просвічує просочує крізь растр

тоненька епідемія життя

пухлина це вирівнювання звивин

на тремах мозку вихрещений злак

зламати хліб розмножити оливи

а хто щасливий хай вмирає так

УЧИТЕЛЬ МОВИ

санскрит — поразка місяця —

один на три вікна

гризе гортання місця

де істина врекла

не німби асонансів

холодні і гіркі

граматика — це танці

зашиті в колби тіл

крізь лабіринти рéшета

не вичесав число

до кореня до решти

сповзало в дірку сло

во менші благочини

слідами врізнотрав

прислівники причини

в трапеції зібрав

і обрусом печалі

не стер не застелив

і титла загарчали

меж ампулами слів

СПРОБА МОЛИТВИ

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.