© Видавництво "НК-Богдан"

www.bohdan-books.com

ISBN 978-966-10-7783-5

Вибрані твори у двох томах

Том ІІ

М’яке і пухнасте

Твори для дітей

До другого тому вибраних творів відомого
поета і дитячого письменника Івана Андрусяка увійшли твори, адресовані дітям. Це зокрема вірші з популярних збірок «М’яке і пухнасте», «Звіряча абетка», «Чупакабра та інші зайчики», «Лякація» та ін.; п’єси «Зайчикові знахідки»
і «Як подружитися з Чакалкою»; повісті «Дядько Барбатко сміється» і «Сорокопуди,
або Як Ліза і Стефа втекли з дому».

«Дитяча» творчість автора удостоєна низки престижних українських і міжнародних премій та відзнак («Золотий лелека», Корнійчуковська премія, «Дитячий поет року», «ЛітАкцент року», «White Ravens» та ін.) і включена до нової шкільної програми для вивчення в 2-4 класах.

ПОЕЗІЯ

М’ЯКЕ І ПУХНАСТЕ

ХТО ХОРОШИЙ

Засинає бегемот,

позіхнувши на весь рот.

Біля нього моститься

ніжна бегемотиця

й бегемотенята

полягали спати.

А в сусідньому вольєрі

хижі зайчики не сплять

і зубаті пащі шкірять —

бегемота покусать.…

Не повірили? Авжеж!

Бегемот хороший теж.

СМIХОТА

Кіт коту котив м’яча —

і нявчав.

Кіт коту котив м’яча —

і мовчав.

Перестрілись два коти —

кіт кота перекотив.

М’яч спіткнувся об м’яча —

і його перенявчав.

Метушились, гнулись, пнулись —

і, нарешті, розминулись.

М’яч м’ячу котив м’яча —

і нявчав.

Кіт коту котив кота...…

Сміхота!

НЕСПРАВЖНЄ СЕЛО

Я цього метелика

бачила по телику.

Зайчика-розвідника –

в мультику по відику.

І телятко — ось воно! –

зустрічала у кіно.

А в комп’ютері — коня

і маленьке слоненя.

А в бабусі у селі

слоненята є малі?

Як, немає?! Й не було?

Ну й неспра-а-авжнє тут село!…

СОБАЧЕ ЛИСТУВАННЯ

Пес до пса

написав:

«У тебе, псе,

добре все?

Бо в мене в будці

миші шкребуться».

Відписав

пес до пса:

«У мене, псе,

чудово все.

Тобі ж, небоже,

кіт допоможе».

У ЛУЗI

Цілий день пасуться в лузі

найулюбленіші друзі:

і корова

чорноброва,

і телиця

білолиця.…

А бичок,

ко-ло-бо-чок,

тихо вклався на бочок.

Каже: — Я уже попас,

а тепер поспати час.

ПРО КОРИСТЬ ЧИТАННЯ

За сьогодні сіра мишка

з’їла вже четверту книжку,

а така ж мала —

майже як була.

Докоряє миша-мама:

— Не читала ти їх, мáбуть,

а без цього ти

не будеш рости.

Це, дитинко, знають всі

миші й навіть люди:

не читаєш, а їси —

користі не буде.

НЕ КУСАЄТЬСЯ

— Не дивись на мене, вуже —

я тебе боюся дуже.

Не підíйду, й не проси —

бережусь, щоб не вкусив.

Вуж образився: — Кусючка?!

Та ніколи у житті!

Стережу я нашу річку

від кусючих хижаків.

Хай лише яка гадюка

підповзе до комишу,

я таку одразу злюку

упіймаю і... вкушу.

ЧАКАЛКА

Хтось на кухні чавкає,

чавкає —

то, напевно, Чáкалка,

Чакалка.

Баняком і чайником,

тарілками й чарками —

дзень!

трісь!

То, напевно, Чакалка,

голоднезна Чакалка

ВСЕ

їсть!

Що не здужає поїсти —

понесе в мішку до міста,

але й того, хто не спить,

може також прихопить.

Там, у темному мішку,

буде каша у горшку,

і повидло, і млинці,

і куліш на молоці,

і перепічка духмяна,

і дитина неслухняна...

Буде довго чапати,

чапати

десь по місту Чакалка,

Чакалка.

Зголодніє — і в мішку

знайде кашу у горшку,

і шматочок калача,

і принишкле дитинча.

Буде все це Чакалка,

Чакалка

поїдати-чавкати,

чавкати...

— Татку, а у тім мішку

буде хрумиків дещиця?

Бо насправді там, на кухні,

порядкує наша киця.

КОЛЬОРОВI ПРИКОЛИ

Два зелені крокодили

аж по дрова в ліс ходили,

та у лісі, як на зло,

дров зелених не було.

Два слони сріблясто-сірі

на сріблясту гору сіли.

Хоч би що їм говорив,

а зробилось дві гори.

На червоній черепиці

спали дві червоні птиці.

Дивувались вранці-рано:

— Я рожева, ти багряна.

Дві коричневі мурахи

повбирались у папахи

і в коричневих дворах

загубились між мурах.

Раз на грушку теплу, спілу

двійко приятельок сіло —

жовті-жовті дві оси...

Обережно! Не вкуси!..

Синій кит гука киту:

— Я шукаю смакоту.

Синій кит відповіда:

— Ду-уже синя смакота.

Біла киця кицю білу

похвалила, як уміла:

— Ти білесенька така.

Напилася молока!

Раз вужище чорно-чорний

до чорнозему дочовгав.

— Ось лиш вуха зачорню я,

і безпечно заночую.

РОДИНА БАБАЇВ

Бабай грозиться бабаю:

— Ото по дупі надаю!

Відповіда йому бабай:

— Ти тільки спробуй надавай!

А бабаїха: — От якби

обом потрíпати чуби!

А бабаята, бабаята

як узялися лупцювати —

по чім попало, чим знайдуть

тузають, буцають, деруть,

гамселять, грьопають — ого! —

по два, по три на одного!

А бабаїха і бабай

гукають їм: — Давай! Давай!

Оце і я недавно стрів

таку родину бабаїв,

і дивувався — так і знай, —

чого їх не бере БАБАЙ?!

ШАШIЛЬ

Обережно! В домі нашім

завелася люта шашіль.

Як захоче, то усе,

що завгодно, погризе!

Ось від куртки серед хати —

залишився жмутик вати.

А під ліжечком в дитячій —

лиш повітря, де був м’ячик.

Тільки бантик невеликий

на вікні від ляльки Віки.

Від ведмедика ж Михася

навіть тирса не знайшлася...

Обшукай хоч цілий дім —

ані іграшки у нім!

Навіть кішечка мала —

й та злякалась і втекла!

Чим же задобрити шашіль?

Може, їй зварити каші?

Хай собі її гризе,

а не хрума геть усе...

Та якби іще малята

вчились речі прибирати

із підлоги, з-під стола —

їх би шашіль не знайшла!

ТРИ ПЛАЧI

Доні снилися вночі

три плачі.

Перший плач

жував калач,

другий одягнувся в плащ,

а у третього плачу

парасолька від дощу.

Перший доню пригощав,

другий кицькою нявчав,

третій, взявши на долоню,

колихав маленьку доню

і просив її іще

погуляти під дощем.

— Я із вами,

плаксіями, —

каже доня, — не піду,

я покличу тата й маму,

ще й сестричку приведу,

і вони як засміються,

як прокинуться усі —

від плачів не стане й сліду.

Може, тільки у росі...

МУХОМОРИ

Аж на море, аж на море

від’їжджають мухомори.

Проводжати на перон вийшла вся околиця.

Їде тато-мухомор, мама-мухомориця,

а за ними дружно в ряд двісті мухоморенят —

всі сміються, задаються, мухоморяться!

Аж на море, аж на мо

від’їжджають мухомо...…

У краплинку капелюхи — крап! крап! крап!

Ну а мухи, справжні зухи — шасть! шасть! шасть!

Їх усіх за капелюхи хап! хап! хап!

Ой ці мухи! ох ці мухи! от напасть!

Аж за море

мухомори!

ПIВГОРОШИНИ

Плаксію, плаксію —

горошини сію!

Тобі, розбишако, —

на шапку.

Тобі, злюко, —

на руку.

Тобі, нечупаро, —

на палець!

Тобі, вередуле, —

на личко.

А в маленької доні

одна на долоні,

та й та непрошена —

лиш так, півгорошини...

РОЗМОВА

— Літак?

— Так!

— У вікні?

— Ні,

он там.

— Сам?

— Не сам,

із хмариною

темно-синьою.

— Та то ж місяць

небо місить,

хлібчик сонця пече.

— А хмара?

— Гаряча пара

від хлібця в небо тече.

У ЗООПАРКУ

— Бегемот —

от!

А ось —

бегемось?

— Ні, — каже хтось, —

то лось!

— Який же то лось?

Вам здалось!

Лось — там,

а це — гіпопотам!

— Чому ж гіпопотам

мусить бути там?

— Бо якщо він тут —

це гіпопотут!

— Гіпопо... де?

— Гіпопо-онде!

— Та попа онде —

то бабуїн!

КОТЯЧА ДРУЖБА

Нявчук і Нямчук

у калюжі ловлять щук.

Нявченко і Нямченко

гуляють по парканчику.

Нявкó і Нямкó

п’ють молоко.

Нявка і Нямка

приміряють панамки.

Нявкуся й Нямкуся

розчісують вуса.

Нявчанська і Нямчаста

шепочуться про щастя.

А Няв і Ням —

і тут, і там.

Ще й Нявкун — он

полює на ворон,

та тільки мляво —

самому нецікаво.

На перерві Нявкуну

сумно, як ніколи —

це тому, що друг Нямкун

не прийшов до школи.

КОТЯЧА СПРАВА

Як почуєш за вікном

нявкіт серед ночі —

не лякайся, друже мій,

не розплющуй очі.

Хай вони собі кричать

чи «ганьба» чи «слава»,

не втручайся ти до них —

то котяча справа!

БУЛЬ i НЯМ

На річці діти буль-буль-буль,

а бегемоти — ох.

У річці бегемотів нуль,

А діти буль за двох.

Бурчав найстарший бегемот:

— Цього не потерплю!

Не хочу я на річці от —

я буль-буль-буль люблю.

Сказало бегемотеня:

— Ви, дядечку, мовчіть.

Удень ми будем ням-ням-ням,

а буль-буль-буль вночі.

УРОКИ МОВИ

Прийшла до нас якось бабуся Яга,

яка не уміла казали «ага».

Виходило в неї «аґа» та «аґа»,

як в гуски, яка розмовляє «ґа-ґа».

А ще зустрічався нам дідо Ягун,

він людської мови вчив бабу Ягу.

Вона ж не хотіла, хоч плач, а хоч скач,

і на паляницю казала «калач».

Така ото, дітки, пригода була,

допоки Яга в Кострому не втекла.

Бо справді: не вмієш сказати «ого»,

то й нічого діток лякати, Яго.

СПРАВЖНЯ СВИНЯ

Вже сім’я поснула вся,

лиш маленьке Порося

все блукає по росі,

щось шукає в спориші.

Каже: десь побіг на луг

мій найкращий в світі друг.

Не вернувся він і досі,

а у нього ж ніжки босі.

Розбудилась мама Цьоня,

кличе: йди до ліжка, доню.

Порося ж уперлось: ні,

не годиться так свині,

хай година перша, друга —

все одно діждуся друга...

Хто той друг — не в тому річ.

Прочека хоч цілу ніч,

й з неї, впевнена рідня,

справжня виросте свиня.

ВЕРЕДЛИВI ХМАРИ

В білій-білій білоті

заметілить заметіль.

Всі замети замете,

а на ранок — щось не те!

Де замети? Ой! Нема...

Порозтанула зима,

розтеклася між калюжі.

Не хвилюйтесь, любі друзі.

Хмарка ось і хмарка ген,

є у них ще цілий день,

снігу встигнуть натрусити.

Тільки — треба попросити!…

ЩОКАСТЕ ДИТИНЧА

А щокасте дитинча

грало з кицею в м’яча.

М’яч до киці підкотило —

киця хвостиком відбила.

Дитинча щокасте,

ще й бурундучасте!

А щокасте дитинча

танцювало ча-ча-ча...

На животику у тата

дуже м’яко пострибати.

Дитинча щокасте,

ще й бурундучасте!

А щокасте дитинча

на столі знайшло ключа.

— Не дотя´гнусь ним до вічка.

Домалюй ключа, сестричко.

Дитинча щокасте,

ще й бурундучасте!

А щокасте дитинча

готувало калача.

— Буде мамі на обід,

лиш піску додам, як слід.

Дитинча щокасте,

ще й бурундучасте!

АЛIСА I КОМАР

Той комар — така потвора!

Так і шаста коло двору.

А як тільки лиш дівчатка

вийдуть з хатки погулятки,

він одразу: кусь!

Відганяти вийшов тато,

вийшла мама відганяти,

і одразу дві бабусі:

— Не роби дівчаткам кусі! —

А він далі: кусь!

Вийшла квочка, вийшли кури,

вийшов півнище похмурий,

і качки прийшли, і гуси:

— Не роби дівчаткам кусі! —

А він знову: кусь!

Тут прокинулась Аліса

(киця спала на печі),

позіхнула, з печі злізла

і прибігла на плачі:

— Хто тут діток ображає?

Хапну! Дряпну!! Покусаю!!! —

Комарисько тільки шасть —

і минулася напасть.

ХВОСТИКИ

Хвостик хвостику привітно

трі-по-тів,

а від нього інший хвостик

дрі-бо-тів,

а Лізятко їх докупи

гре-бін-цем,

у кісочку посплітало —

та й усе!

НА ЗУБ

Пізнає Стефуся світ,

як сніданок чи обід.

Книжку, іграшку, листок,

кицю, Лізин чобіток,

ополоник, зерня маку,

дідусевого собаку,

татів ремінь, з вікон рами,

дисертацію у мами,

табуретку й просто луб —

все попробує на зуб.

СУМЛIННА УЧЕНИЦЯ

Школа теж була би — сила!

Я б відвідувала й дві,

якби там мене учили

з хом’ячками в голові.

А якби навчати вволю

доручили псу й коту –

я не те що вам у школу,

я пішла б і в інститут.

А якби ще на екзамен

миша, дятел і павук –

отоді втекла б і мама

в академію наук...

УЧНIВ НЕ ЇДЯТЬ

Вивчив Павук

основи наук,

і вечорами Муха

його уважно слуха.

— Я, — каже, — Павуче,

тепер твій учень.

Став «двійку» чи «п’ять»,

та учнів не їдять.

ВЕЧIРНIЙ ЧАЙ

На буфеті у пакеті

проживає чай.

Він до півнів аж до третіх

булька, як ручай.

І лепече, і лопоче,

заваритись дуже хоче,

і пахтить, як мед.

А як півень відспіває,

чай ображено зітхає

і верта в пакет.

... А на ранок він лукаво

на усіх бурчав:

— Пийте каву, пийте каву,

я вечірній чай!

НАКРИВСЯ

За лісом синій дощ стелився.

Ліс накривався — і накрився.

ЗОРI Й МIСЯЦЬ

Усі сови

попрокидалися,

із небесних зворів

очима світяться,

лиш одна сова

зо звору висовилася,

над сонним ставом

пір’я чистить.

КОЛИСКОВА

Ой ходила лебедиха,

та й у лузі, лу

пригорнула тихо-тихо

крильцем ковилу.

Ой ходила лебедиха,

та й у лісі, лі

притулилась тихо-тихо

крильцем до землі.

Полетіла лебедиха

понад озером,

напувала сині очі

синім прóзором.

Золотила сиву душу

сонцем росяним,

жовтим колосом, дитинко,

синім прóзором.

Тихо-тихо лебедиха

в небі танула

над Вкраїною, дитинко,

над коханою.

ЗВІРЯЧА АБЕТКА

А

Анаконда

дуже горда,

дуже люта

анаконда…

А від чого — хочеш знати?

В неї анаконденята!

Щоб маляток захистить,

на весь світ вона шипить…

Анакондо! Тихо! Ша!

Їх ніхто не обража.

Сплять вони, і ти поспи.

Хоч пишайся — не шипи!

Б

Бегемоти

вечеряли доти,

доки сонечко їх зранку

не позвало до сніданку.

Тож іще годин зо п’ять

все їдять, їдять, їдять...

Як би їм тепер повідати,

що уже пора й обідати!

В

Вовку-вовку,

скажи скоромовку –

за телячого хвоста,

щоб не видалась проста;

за хвоста лисичого,

щоби не позичена;

за хвоста сорочого,

щоби не зурочена.

А на власний сяде хвіст –

скоромовку Вовчик з’їсть.

Г

Горобець

знайшов камінець

і продав вороні

за штани червоні;

а штани в синички

виміняв на свічку,

щоб Горобченята

вчилися читати.

Він увечері — еге! –

їм покаже букву «Г».

Ґ

Ґібон і Ґрізлі

на дерево лізли.

Ґібон — шасть,

Ґрізлі — трісь...

«Ото напасть!

Сам, Ґібоне, лізь!»

Д

Дятел —

дядечко ввічливий.

Зранку постукає чемно:

«Ви не хробак? Вибачте.

Потурбував даремно».

Все це чудово так,

якщо справді ви не хробак.

Е

Ему з Австралії –

панночка мила:

тоненька талія,

маленькі крила.

Ото б ще почути її голосок...

Та жаль — заховала голівку в пісок.

Є

Єхидна

непохитна –

відстоює своє!

«Хоч берега й не видно,

а все ж він, — каже, — є

і з того боку моря,

де сонце воду п’є».

Бо й море –

неозоре,

а бачте –

море

є…

Ж

Жайвороненята

Кличуть маму й тата:

«Де ви, де ви, де ви?

Ген поза дерева

Пурхнули ще з ночі…

Дітки їсти хочуть!»

«Плакати не треба!

Не хвилюйтесь, діти.

Ми літали в небо

сонечко зустріти».

З

Зайчики-пузанчики,

на капусту ласі,

з’їли два качанчики

і горнятко каші,

а тоді журилися,

що було негусто:

каша тільки снилася,

їлася — капуста!

И

Индик-шпиндик,

на носі линдик,

хвостяра окатий

іде доню лякати.

А наша доня

уже велика –

ні индика не боїться,

ні навіть індика.

І

Іхтіозавр

прийшов на базар

купувати шалики

для Іхтіозавриків.

Та на базарі — видно й здалеку –

немає отакенних шаликів.

Чи, може, доню, знаєш ти,

де розмір тисячний знайти?

Ї

Їжаченятко

їло шоколадку.

«Ох і смачнюща

ця шкаралуща!»

Й

«Йоржику-Йоржику,

де ти бував?»

«Маминим коржиком

птиць годував.

Птиці у вирій

летять не голодні –

в теплім намулі

засну я сьогодні».

К

Крокодили

по воду ходили.

Взяли відер сімдесят,

двісті сорок сім горнят,

сотню глечиків, мішок

і півтисячі пляшок,

бочку, діжку, ванну — от! –

ще й, звичайно, повен рот.

Принесли. А за хвилинку

кажуть: «Ой! Іще б краплинку».

Л

Левеня

казало «л-л-л!».

Гралося — і ось

перестрівся Левеняті

в лісі дядько Лось.

«Ти, — сказав, — не левеня,

а маленьке ревеня,

бо ревеш лише тоді,

коли очі на воді».

«Ні, — сказало Левеня, –

я селдитий звіл.

Хто мене облазить хоце,

тому галкну «р-р-р!»

М

Миша-мама

Миші-доні

заплете косичку,

вдягне платтячко червоне,

взує черевички,

дасть портфелика шкільного,

відведе за руку.

«Дуже смачно, люба доню,

гризяти науку».

Н

Носорожачі стежки

аж до річки навпрошки,

а від річки навпаки

Носорожачі стежки.

Десять Носороженят

знали десять стеженят.

Одинадцята, як стрічка,

привела назад до річки,

бо куди б їм не піти –

пити хочеться завжди.

О

Оса

до Оси:

«Черевички неси!

Ось уже на носі

осінь,

Осенята бігають босі».

А Оса Осі відповіда:

«Босі — це зовсім не біда.

В черевичках важко Осі.

Осенята хай літають усі».

П

Поросята

по росі

покачатись

вийшли всі.

Потім бідкалися дуже:

«Ох-ох-ох, роса яка!

І холодна, і бридка...

Значно краще у калюжі».

Р

Рак

і Грак

грались

так:

Рак насіння лузав,

Грак дзьобав мак.

А тоді навспак:

Грак насіння лузав…

А що ж робив Рак?

С

Слоненятко

любить татка,

любить маму

Слоненятко,

любить братика й сестричку

і солодку полуничку,

з молочком тепленьку кашку,

любить зайчика і пташку,

любить кицю, їжачка

і смішного павучка,

любить річку, ліс і хатку

і маленьке Слоненятко –

з дзеркала воно щодня

дивиться на Слоненя.

Т

Тарантуленятко

плакало,

бігло до татка

Тарантула:

«Ой! Татусю!

Там люди! Боюся!

Вони страшні –

в них так мало ніг...»

У

Удав

книжку гортав.

Сторінок сто

відмахав хвостом.

А тоді каже: «Хвостик втомився,

а я читати ще не навчився».

Ф

Фазан

купив казан,

наварив борщу

і поніс до Щук.

Щуки смакували,

Фазана питали:

«Чи нема у тебе

до борщу пампушки?

Ми тобі за неї

наготуєм юшки».

Х

Ховрашок

знайшов пиріжок,

вигриз серединку,

сховався в хатинку.

Там він буде спатки

в пиріжковій хатці,

а як зійде сонце —

прогризе віконце.

Ц

Цвіркун

до Цикади

приносив цукати,

цукерки пудові

і дині медові.

Цикада щаслива:

«Чого нам чекати?

А нумо, Цвіркуне,

дуетом співати».

Ч

Черепахо,

через ліс –

чуєш! –

час біжить?

Ні, не чує.

Час застиг.

Черепаха спить…

Ш

Шиншила

сорочечки шила.

В них Шиншиленята

ходять погуляти.

Старшому зелена,

меншому біленька –

кожному інакшу

приготує ненька.

Так їй буде легше

їх розпізнавати –

діток вісімнадцять,

і усі близнята.

Щ

Щиглику-щигле,

де твоє щастя?

«Старше на щоглі

вчиться співати,

менше сховалось

одне під рястом…

Все моє щастя –

то щигленята».

Ь

Ьнело

дивився в укір.

Дивно йому було,

що там за звір.

А ріка легка

забавлялася –

відобразила Оленя

й усміхалася.

Ю

Юрок

на урок

приніс проса жменьку

і солодкий огірок

заховав в кишеньку.

Просо — дзьоб,

просо — дзьоб,

огірочком хрусь!

Весь урок

наш Юрок

як не верть, то круть.

Він і досі, мабуть,

все те наминає, –

а урок

наш Юрок

не питай — не знає.

Я

Як

не робить абияк

жодної роботи.

Він спершу спитає «як»,

вислуха — і потім

кожну справу зробить так,

що дивуються всі:

«Як?!»

АБЕТКА-ПРОЗИВАЛКА

Дівчачий варіант

Андрійко-дурійко,

у зошиті двійка,

в щоденнику — дві,

ще й джміль в голові.

Ой, Борисе, заберися!

В тебе брови з барбарису,

щоки наче бербениці

і під носом дві суниці.

– Все з’їси, Васильку?

– Ковбасу і шинку,

та до ковбаси

порося неси! –

Отакий Василь –

справжній ковбасиль!

Гриць

наївся шпиць

і так загордився,

що й не дивиться.

Нам на ці шпиці

жарт знадобиться

крутий, як свердло –

щоб пройняло.

Ґенику-Ґенику,

хочеш вареника?

Чому сирий?

Щоб рота закрив!

Дмитрику-Дмитре,

в носику хитре –

забачить страхи

і каже: «Апчхи!»

Едик-ведмедик — страшний вередун.

Їв би й котлети, якби на меду;

борщ — якби був із варенням хіба...

Кажуть, що так відвисає губа.

У тебе, Євгене,

під носом зелене –

зверху мох,

а під ним горох.

З’їв французький хлопчик Жак

на сніданок десять жаб,

і тепер ковтає мушок –

годувати жабок мусить.

Зенику-Зеновію,

не хвались обновою –

на твоїй обнові

діри триметрові!

Маєш, И´льку,

в попі шпильку.

Шпилька шпиґ –

Илько в крик:

– Угамуйся, шпилько,

я Ількó, не И´лько.

Івасик-головасик,

голосочок — басик.

Як тільки забасує —

то й трактор забуксує!

Чеський хлопчик Їржі

вчився їсти вірші.

Та лише розкусить –

всередині гусінь.

Хлопчик Йосип

маму просить:

– Забери мене зі школи!

Там такі страшні дівчатка –

ще заколками заколять...

Правда Колі очі коле,

а неправда — щоки.

Не признається ніколи,

де проспав уроки.

Леоніде, стати ніде...

Леоніде, стій!

Бо у школі до обіду

не лишиться й стін.

У Мирослава

зачіска — пава.

А з носа — ич! –

зирка павич...

На перерві Назар –

як справдешній корсар:

увійде в раж

і — на абордаж!

Є у нашого Олега

альфа, бета і омега.

Альфа в пазусі, а решта –

у кишенях і у мештах.

Бідолаха, він і досі

мріє їх вернути в зошит.

Пилипко очима кліп.

Каже: — Я тепер Філіп...

Тато глипа, мама хлипа:

– Загубили ми Пилипа!

Доки йшов до школи Ромчик,

планував лише розгромчик,

а прийшов — і напролом

справжній влаштував розгром!

Сашко-смішко

ходив з мішком

і в тому мішку

носив двійку важку.

А двійка легка

утекла з мішка,

до щоденника плигнула

й показала язика.

Тарас-обертас

ховав дулю під матрац.

Дуля не пручалася,

тільки випиналася...

Уруґвайський хлопчик Уґо

довго вчився грати фуґу,

а коли була перерва –

грав учителю на нервах.

У хлопчика з Куби Фіделя

була геніальна ідея –

обчислити куб у квадраті

і залишок друзям продати!

Нашому Хомі

на умі

танки-пістолети самі.

Вічно він їх носить до школи...

Добре, що бодай іграшкові!

Раз китайський хлопчик Цінь,

упіймавши власну тінь,

попередив: «Не кривися мені!

Бо ходитиму лише у тіні».

У корейського хлопчика Чена

була вдома собачка учена,

доки вирішив Чен: — Необачно,

коли вченіша навіть собачка.

Американський хлопчик Шон

дві гривні в гаманці знайшов.

Отоді й переконався Шон:

його тато — український шпигун!

Якось Щек з двома братами

на предвічних горах стали,

бачать — унизу ріка

величезна така!

Їм сподобалося дуже...

А тобі хіба байдуже?

Так воно а чи не так –

тільки уявіть:

носить хлопчик М’який Знак

о-о-отакий живіт,

голови ж якби й нема –

в плечі уросла...

Якби він знайшовсь — ото б

сміхота була!

Вдягни, Юрку, бурку,

та сідай на курку,

та полетимо...

доки ще спимо.

Якову нія´ково –

всі шукали Якова,

а він хвилювався,

що не заховався.

Хлопчачий варіант

Дівчинка Анничка —

білесеньке личко.

А на ньому — уявіть! –

пудри кілограмів шість.

Американській дівчинці Барбі

зранку ходити тільки у бар би.

Барбі ж у бар не ходила ніколи. –

Хто б їй повірив?! — Тільки до школи...

Пишуть Вірі люті звірі

з прерії листи:

– Леви й тигри захиріли,

приїжджай хоч ти!

Почуєте галас –

гукайте до Галі,

а Галя озвалась –

тікайте чимдалі.

У Даринки три перинки,

на перинках подушки,

а на них лежить Даринка,

наминає пиріжки.

Не почуєш нашу Емму

котрий вже урок...

Так ховає страус ему

голову в пісок.

Настроєва наша Єва:

лиш настроїться — і ось

за її косу смішливу

моментально смика хтось.

Носить наша Жанна

у кишені жабу.

Жанна зарегоче –

жаба заскрегоче.

Зачепи ж таке

хі-хі скре-ке-ке!

Зіні море по коліна,

калюжа — до пупа.

Як знайде калюжу Зіна,

так одразу вступить –

і чалап-чалап-чалап…

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.