2021

ISBN 978-966-982-479-0 (epub)

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Серія «Книжкова полиця підлітка»

Перекладено за виданням: Hunt L. M. Fish in a Tree / Lynda Mullaly Hunt. — New York : Nancy Paulsen Books, 2015. — 288 p.

Видано за сприяння G.P. Putnam’s Sons, відділу Penguin Young Readers Group, підрозділу Penguin Random House LLC.

Переклад з англійської Дарини Березіної

Дизайнер обкладинки Світлана Кривошей

Електронна версія створена за виданням:

Гант Л. М.

Риба на дереві / Лінда Муллалі Гант ; пер. з англ. Д. Березіної. — Х. : Віват, 2019. — 320 с. — (Серія «Книжкова полиця підлітка», ISBN 978-617-690-681-0).

ISBN 978-966-942-232-3 (укр.)

ISBN 978-0-399-16259-6 (англ.)

Еллі Нікерсон — особлива дівчинка. Найкраще в класі малює, кмітлива, щира, неабияка фантазерка, але… У неї дислексія, вона не може читати й писати, і це впливає на її самооцінку, стосунки з однокласниками, навчання, життя. Жахливо, коли ти не хочеш нікого смішити, а з тебе сміються. Коли найбільше прагнеш почуватися такою, як усі. Коли виконання домашнього завдання перетворюється на випробування. Потрібна неабияка сміливість, щоб кожного дня приходити до школи. Еллі разом із новим учителем кидає виклик — і врешті-решт розуміє: слова не стають істиною лише тому, що хтось їх вимовив уголос. І мислити не так, як усі, — це дуже круто. Такі люди запалюють світ.

УДК 821.111(73)

ББК 84(7Спо)

© Lynda Mullaly Hunt, 2015

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2019

Вчителям, які спочатку бачать дитину, а потім уже учня; які нагадують нам, що в кожного з нас є що запропонувати цьому світу, а бути іншим важливіше, ніж бути таким, як усі.

І дітям, які мають наснагу протистояти викликам, що їх кидає життя, — хоч яким важким.

Ви герої.

Ця книжка для вас.

Розділ перший. Чергова халепа

Воно повсякчас зі мною. Як земля під ногами.

— Ну ж бо, Еллі! Ти будеш писати чи ні? — питає місіс Голл.

От була б у мене паскудна вчителька — либонь, мені було б легше.

— Давай-но, — каже вона. — Я знаю, ти можеш.

— А якби я сказала вам, що збираюся видертися на дерево, чіпляючись за нього зубами? Ви б теж сказали, що я можу?

Олівер регоче, падаючи грудьми на стіл, ніби футболіст, який схопив м’яч.

Шей стогне.

— Еллі, ти можеш бодай раз у житті поводитись як нормальна людина?

Поруч із нею сидить Альберт. Дебелий хлопчак, який щодня вдягнений в ту саму темну футболку з написом «Флінт». Зараз він виструнчується, ніби очікуючи на вибух петарди.

Місіс Голл зітхає.

— Ну ж бо. Я лише прошу написати оповідь про себе. Одну сторінку.

Оповідь про себе. Щось гірше, як на мене, годі й вигадати. Я б радше залюбки написала про щось більш позитивне. От, наприклад, про те, як когось знудило просто під час вечірки з нагоди власного дня народження.

— Це важливо, — каже вона. — Це для вашого нового вчителя, щоб він із вами познайомився.

Знаю, і саме тому й не хочу цього робити. Вчителі — вони ж наче автомати, які за четвертак видають м’ячики-стрибунці. Завжди знаєш наперед, чого від них чекати. І водночас не можеш цього передбачити.

— Ще й усі ці твої малюнки, Еллі, — каже місіс Голл. — Якби ти постійно не малювала, то вже написала би твір. Будь ласка, сховай їх.

Зніяковіло пхаю малюнок під порожній аркуш для твору. Я малювала автопортрет — на ньому мене використовували як гарматне ядро. Це було б навіть легше, ніж ходити до школи. Не так боляче.

— Давай, — товче своє вчителька, підсуваючи до мене лінований аркуш. — Просто постарайся.

Сім шкіл за сім років. І в усіх те саме знову й знову. Я зі шкури пнуся, а мені кажуть, що я не стараюся. Що неохайна. Що припускаюся занадто багатьох орфографічних помилок. Що на тій самій сторінці те саме слово пишу по-різному. А в мене болить голова. Просто розколюється, коли я задовго вдивляюся в яскраво-чорні літери на білих сторінках.

Місіс Голл кашляє, прочищаючи горло.

А решта класу вже від мене втомилися. Вовтузяться на стільцях. Голосно зітхають. Можливо, вони вважають, що я не чую, як вони мене називають.

Прицюцькувата.

Тупачка.

Лузер.

От краще б вона переключилася на Альберта, наш ходячий ґугл, якому варто просто висякатися в сторінку, щоб дістати кращу від мене оцінку.

Потилиця пече.

Не розумію. Вона ж ніколи до мене не чіплялася. Це, либонь, через те, що твір для нового вчителя, тому їй треба, аби його написали всі без винятку.

Дивлюся на її величезний живіт.

— То ви вже вирішили, як назвете дитину? — питаю я.

Минулого тижня на суспільствознавстві ми так забили памороки місіс Голл, що вона чи не півгодини розводилася про імена для немовлят.

— Досить, Еллі. Не викручуйся.

Мовчу.

— Я серйозно, — каже вона.

І я знаю, що вона таки серйозно.

У моїй голові крутиться кіно. В ньому вчителька бере палицю й креслить лінію на землі поміж нами, просто під яскраво-блакитним небом. Вона вбрана як шериф, а на мені — смугастий чорно-білий однострій в’язня. Мій мозок постійно таке зі мною чинить — крутить оце кіно, яке здається таким реальним, що мене аж затягує досередини. Це як ковток свіжого повітря в реальному житті.

Усе в мені засталюється. Я примушую себе зробити те, чого мені зовсім не хочеться. Але треба якось відкараскатися від учительки, яка вчепилася й не збирається відпускати.

Беру олівець. Місіс Голл відпружується, вирішивши, що я нарешті здалася. Та натомість, знаючи, як вона зациклена на чистоті, я стискаю олівець і мазюкаю ним по парті.

— Еллі! — Вона швидко підступає до мене. — Нащо ти це робиш?!

Згори мої кривульки замашні, донизу зменшуються. Чимось нагадує торнадо. Міркую над тим, чи не намалювала бува те, що коїться в мене всередині. Знов зводжу на неї очі.

— Воно вже тут було, коли я прийшла.

У класі знову регіт, але сміються мої однокласники не тому, що я здаюся їм кумедною.

— Ти засмучена, Еллі, — каже місіс Голл.

Мені не вдається це до пуття приховати, хоча й варто.

— Вона просто схиблена, — шепоче Шей доволі голосно, щоб її почули всі навколо.

Олівер тарабанить по парті.

Згортаю руки й дивлюся на неї.

— Годі, — каже місіс Голл нарешті. — До директора. Негайно.

Я саме цього й домагалася, але тепер вагаюся.

— Еллі!

— Га?

Усі знов регочуть. Вона підносить руку.

— Ще бодай звук — і залишитеся без перерви.

У класі западає тиша.

— Еллі. До директора, я сказала.

Мені не можна до директора, мені не можна знову до місіс Сільвер. Я так часто там буваю, що вже міркую над тим, коли нарешті на дверях до директорського кабінету з’явиться плакат «Ласкаво просимо, Еллі Нікерсон!».

— Вибачте, — кажу цілком щиро. — Я напишу. Слово честі.

Вчителька зітхає.

— Добре, Еллі. Але щойно хоч на мить олівець припинить рухатися, негайно підеш до директора.

Вона пересаджує мене за стіл під плакатом до Дня подяки, на якому йдеться про те, як важливо бути вдячним. Сама тим часом пшикає на мою парту рідиною для чищення. Погляд її засвідчує, що вона й на мене залюбки нею пшикнула б. Задля того, щоб зітерти з мене мою тупість.

Мружуся, сподіваючись, що так світло менше краятиме очі.

А тоді намагаюся взяти олівець як годиться, а не в той химерний спосіб, до якого призвичаїлися мої пальці.

Однією рукою я пишу, а другою затуляю папір. Я знаю, треба, щоб олівець повсякчас рухався, а тому пишу слово «Чому?» знову й знову, згори сторінки аж до самого низу.

По-перше, я знаю, як воно правильно пишеться, а по-друге, сподіваюся, що хтось нарешті дасть мені відповідь на це запитання.

Розділ другий. Жовта листівка

На вечірці, яку місіс Голл влаштовує за кілька тижнів до народження малюка, Джессіка з’являється з таким здоровезним букетом із батьківської квіткарні, що здається, ніби вона просто видерла цілий кущ і загорнула його у фольгу.

Та байдуже. Мені начхати. Я купую в крамниці яскраву листівку з жовтими трояндами. Намальовані квіти не зів’януть за тиждень. Мені здається, що таким чином я немов вибачаюся перед місіс Голл за те, що весь час їй дошкуляла.

Макс також вручає вчительці подарунок. Поки вона його розпаковує, він сидить, захилившись на спинку стільця і закинувши руки за голову. Він подарував підгузки. Либонь, сподівався, що місіс Голл розлютиться, а тепер страшенно розчарований тим, що його подарунок потішив. Макс любить бути в центрі уваги. І вечірки полюбляє. Він чи не щодня питав місіс Голл, коли вона нарешті влаштує святкування, — і от сьогодні дочекався нарешті.

Коли місіс Голл витягає з конверта мою листівку, вона не зачитує її вголос, як учинила з рештою. Вона вагається. Але я знаю напевне, що мій подарунок їй сподобався. І тому пишаюся собою — відчуття, яке приходить до мене не часто.

Місіс Сільвер нахиляється до місіс Голл, щоб глянути. Схоже, мене нарешті похвалять. Але натомість вона супиться й жестом наказує мені вийти.

Шей також підходить подивитися. Регоче й каже:

— Світ тупішає щомиті, варто Еллі Нікерсон роззявити рота.

— Шей. Сідай-но, — наказує місіс Голл, але запізно. Усі вже все почули. Мені б уже варто звикнути, але щоразу через таке-от від мене наче шматочок відпадає.

Шей і Джессіка регочуть. Я згадую, як минулого тижня на вечірку з нагоди Гелловіна ми вдяглися в костюми персонажів улюблених книжок. Я була Алісою в Дивокраї, дідусь читав мені цю книжку безліч разів. Шей і її посіпака Джессіка цілісінький день називали мене тоді Алісою в Дурокраї.

Кейша підступає до Шей і каже:

— Слухай, чому б тобі не перестати пхати носа до чужого проса? Хоча б один-єдиний раз?

Мені подобається Кейша. Вона не боягузка. А мене лякає багато чого.

Шей обертається. Вигляд вона має, наче людина, яка збирається вколошкати муху.

— А то що, твоє просо? — цікавиться вона.

— Еге ж. Не моє. Але ж і не твоє, — одказує Кейша.

Шей аж рота роззявлює.

— Стули писок.

— А ти не будь такою гадюкою, — відповідає Кейша, нахилившись до неї.

Макс складає руки й навалюється грудьми на стіл.

— Овва. Зараз почубляться, — каже він.

— Ніхто не чубитиметься, — заперечує місіс Голл.

Сьюкі вже стискає один зі своїх дерев’яних кубиків. У неї їх цілий набір, який вона зберігає в коробці. Я багато разів бачила, як вона, нервуючись, витягає один із кубиків. Зараз вона достеменно нервується.

Шей люто зиркає на Кейшу. Кейша прийшла до нашого класу лишень цьогоріч, тож мене дивує, що вона взагалі втрутилася. Усі розлючені, а я навіть не розумію, як це сталося.

Поки місіс Голл закликає усіх угамуватися й говорить до Макса, що під’юджувати на бійку — дурість, місіс Сільвер вказує мені на двері. Що тут в біса відбувається?

Щойно ми виходимо в коридор, із виразу обличчя місіс Сільвер я розумію, що зараз мені знов доведеться перепрошувати чи пояснювати, чому я так учинила. Але проблема в тому, що я зеленого уявлення не маю, що не так цього разу.

Пхаю руки до кишень, аби не утнути щось таке, про що потім доведеться шкодувати. От би й рота туди запроторити також!

— Я не розумію, Еллі, — каже директорка. — Ти й раніше робила багато речей, які були неприйнятними, але цього разу… цього разу ситуація… вона особлива. Це геть на тебе не схоже.

Отже, ти робиш щось гарне, а тобі кажуть, що це на тебе не схоже. Я все ніяк не можу збагнути, що ж такого паскудного в тому, що я купила цю листівку.

— Еллі, — каже місіс Сільвер. — Якщо ти таким робом намагаєшся привернути до себе увагу, то ти обрала не той спосіб.

Нічого вона не тямить. Увага мені потрібна, як собаці чобіт.

Двері класу рвучко відчиняються, вгативши по шафках, і в коридор вибігає Олівер.

— Еллі, — каже він. — Як на мене, ти подарувала їй цю листівку, воліючи сказати, що тобі шкода, що вона змушена полишити нас через якесь там немовля. Їй, напевно, і справді через це сумно. Я також їй співчуваю.

Він зараз узагалі про що?

— Олівере! — вигукує місіс Сільвер. — Маєш вагому причину тут бути?

— Так! Я… ну… я йшов у туалет. Так. У туалет! — І він вшивається.

— Можна мені йти? — мимрю, відчуваючи, що мені вже просто несила тут стовбичити. Ані секунди більше не витримаю.

— Не розумію, — каже директорка, хитаючи головою. — На Бога, як ти лишень додумалася подарувати вагітній жінці жалобну листівку?

Жалобну листівку? — жахаюся подумки. Міркую над цим. І згадую. Мама надсилає такі знайомим, коли помирають дорогі для них люди. У мене навіть у животі закрутило, коли я уявляю, що подумала місіс Голл.

— Ти ж знаєш, що таке жалобна листівка, Еллі, хіба ні?

Авжеж, варто сказати, що не знаю, але я киваю, бо не хочу, щоб місіс Сільвер мені пояснювала. До того ж вона тоді вирішить, що я ще тупіша, ніж є насправді. Якщо це загалом можливо.

— Тоді навіщо ти таке утнула?

Я стою незрушно, хоча всередині все стискається. Річ у тім, що я справді кепсько почуваюся. Ну, тобто, коли в сусідів помер собака, це було жахливо. А коли немовля помирає — то ще гірше. Я ж не знала, що то така сумна листівка! Мені просто впали в око чудові жовті квіти. І я собі уявляла, якою щасливою буде місіс Голл, коли отримає мій подарунок.

Проте існує достолиха причин, із яких я не можу розповісти місіс Сільвер усе як є.

Ані їй.

Ані комусь іншому.

Хай яку безліч разів я молилася, хай як працювала й сподівалася, читання для мене — приблизно те саме, що спроба розібратися в макаронах у формі літер, купою навалених на тарілку.

Я просто не розумію, як інші це роблять.

Розділ третій. Завжди зі мною так

Прихилившись до стіни, мовчу. Повз мене чеберяють якісь дітлахи, нагадуючи, що я вже в шостому класі — останньому в цій школі. А почуваюся, наче дурне маля.

— Еллі? Тобі є що сказати з цього приводу? — питає місіс Сільвер.

Я боюся навіть рота розтулити, адже іноді те, що я бовкаю, заводить мене ще в гіршу халепу. Нарешті вона пропонує піти до її кабінету.

Сиджу в кабінеті директорки й мовчки дивлюсь у вікно. Цікаво, як воно: коли в школі ти можеш розслабитися й немає потреби нервуватися — щохвилини, щосекунди?

От був би в мене зараз мій Альбом Неможливостей! Це єдина річ, що змушує мене почуватися так, наче я не дарма посідаю місце в цьому світі. Мені подобається спостерігати за тим, як картинки, що живуть у мене в голові, втілюються на папері. Мій нещодавній улюблений персонаж — сніговик, який працює на фабриці біля домни. А зараз мені здається, що найбожевільніше, найхимерніше, найнеймовірніше, що я могла б намалювати, — це я сама, яка нарешті поводиться як годиться.

Місіс Сільвер зітхає, повертаючи мене до реальності.

— Протягом минулого й цього навчального року ти провела в нашій школі менше ніж п’ять місяців, Еллі. І за цей період ти надто часто мене відвідувала. Тобі треба щось змінити у своїй поведінці, — каже вона.

Мовчу.

— Це залежить виключно від тебе.

Нічого від мене не залежить. І ніколи не залежало.

Голос місіс Сільвер лунає притлумлено, ніби фоновий шум. От чисто тобі радіо в автівці.

Немає в мене жодних слів, якими можна було б усе пояснити. Це була помилка. Мені соромно, але менше за все мені кортить у цьому зізнаватися.

Вона зітхає.

— Ти вважала, що це буде смішно?

Хитаю головою.

— Ти хотіла завдати їй болю?

Швидко зводжу погляд.

— Ні! Я не хотіла її кривдити! Я просто…

І я знов думаю про те саме. Може, варто просто їй розповісти? Мені здається, що я сиджу на стільці, який стоїть простісінько на ляді, а переді мною кнопка, на яку треба натиснути, щоб ця ляда відчинилася. Мені кортить це зробити, але разом із тим лячно.

Дивлюся на директорку. В її погляді — суцільне розчарування. Вже вкотре.

І я розумію, що немає жодного сенсу. Вони вже вважають мене за дошкуляку, то чому ж не додати до цього ще й тупійку? У будь-якому разі, зарадити мені ніхто не зможе. Хіба тупість лікується?

Отже, натомість я знову витріщаюсь у вікно. Нагадую собі, щоб анічичирк. Завдяки своєму перебуванню в семи різних школах я збагнула одне: краще мовчати. Не сперечатись, якщо тільки дійсно не виникне нагальна потреба.

Усвідомлюю, що стиснула п’ястуки. І саме на них дивиться зараз місіс Сільвер.

Вона сідає обіч мене.

— Еллі, іноді здається, що ти просто прагнеш ускочити в халепу. — Вона нахиляється до мене. — Це так?

Хитаю головою.

— Ну ж бо, Еллі. Розкажи мені, що відбувається. Дозволь мені допомогти тобі.

Швидко зиркаю на неї і відводжу очі.

— Мені ніхто не може допомогти, — бурмочу я.

— Це не так. Дозволь мені спробувати! — директорка вказує на плакат на стіні. — Прочитай мені, будь ласка, що тут написано. — Вголос.

На плакаті зображено дві руки, що тягнуться одна до одної. Просто супер. Можливо, йдеться про друзів, чи про те, що варто триматися разом, чи щось на кшталт цього. А в мене навіть друзів немає.

— Ну ж бо, Еллі. Прочитай, будь ласка.

Літери на плакаті здаються мені чорними жуками, що крокують стіною. Можливо, більшість із них я упізнала б, але мені на це потрібен час. А коли я нервуюся, то взагалі гаплик. Мій мозок перетворюється на «Чарівний екран»[1], що його перегорнули догори дриґом і добряче потрусили. Тож він тепер сірий і порожній.

— Ну, що там написано? — знову питає вона.

— Мені не треба читати, я й так знаю, — намагаюся блефувати. Дивлюся їй просто в очі. — Слово честі. Я все знаю.

— А я й не знала, дитинко. Думаю, тобі ще варто над цим попрацювати.

А от тепер мені дуже шкода, що я гадки не маю, що там за напис на тому плакаті. Втім, я на нього намагаюся не дивитися, бо тоді вона знов почне доскіпуватися з ним до мене.

Лунає дзвоник.

Місіс Сільвер куйовдить собі волосся розчепіреними пальцями.

— Еллі! Я не знаю, чи то ти вирішила, що це буде кумедно, чи ти засмучена тим, що місіс Голл іде. Але цього разу ти зайшла надто далеко.

Уявляю собі, як заходжу далеко-далеко… аж за фінішну пряму. Власним тілом розриваю червону стрічку. Натовп радісно мене вітає, згори сиплеться конфеті. Але я знаю, що насправді вона має на увазі зовсім інше.

— З понеділка у вас буде новий учитель, містер Деніелс. Спробуймо уникнути поганих наслідків, згода?

Думаю про те, що я, яка намагається уникнути наслідків, — це приблизно те саме, що й дощ, який намагається уникнути неба.

Вона жестом наказує мені йти. Зводячись, я ще раз зиркаю на плакат. Цікаво мені, над чим це я маю «попрацювати», адже мені добре відомо, що знаю я набагато менше, ніж треба.

Директорка зітхає, коли я виходжу. Розумію, вона від мене втомилася.

Я й сама від себе втомилася.

Коли я вибігаю з кабінету директорки, в коридорах саме з’являються діти. Простую назад до класу, щоб устигнути вибачитися перед місіс Голл, допоки не поїдуть шкільні автобуси. Біжу за нею, торкаюся плеча.

Коли вона обертається й бачить мене, її обличчя на мить сумнішає, а потім стає спокійним. Думаю про те, як мені шкода. Сподіваюся, вона не вирішить, що я бажаю зла її дитинці.

Але слова знайти не вдається. Мій мозок — «Чарівний екран». Порожній.

— Що сталося, Еллі? — нарешті питає вчителька. І кладе руки на свій величезний живіт, неначе їй треба захистити його від мене.

Обертаюся й біжу геть. Через хол, до дверей. Автобуси від’їжджають без мене. Але так воно й має бути, напевно. Я заслуговую на прогулянку.

Довгу. На самоті.

1 «Чарівний екран» — дитяча гра, герметична коробка зі скляним екраном. Усередині є порошок алюмінію й металевий курсор, що вістрям притискається до скла. Коли він рухається, стираючи порошок, на екрані з’являються темні лінії. Щоб знищити зображення, слід злегка струснути іграшку. (Тут і далі прим. пер.).

Розділ четвертий. Птах у клітці

Нарешті діставшись Парк-Роуд, я прямую до «Ей-Сі-Петерсен-Фармс». Для ресторану назва доволі химерна. Тут усюди намальовані корови — і зовні, і всередині приміщення, але розташований цей заклад на велелюдній вулиці, де багацько магазинів. Цікаво, чи є десь у глушині ресторан під назвою «Людне місце»?

Мама вже чекає на мене.

— Де ти була? Я страшенно хвилювалася, — каже вона, витираючи руки фартухом.

— Проґавила автобус, довелося йти пішки.

Вона хитає головою.

— Сідай-но отам і починай робити домашнє завдання, — каже мама, киваючи на інший кінець шинквасу. Це те саме місце, де я завжди сиджу. За маминими словами, там я в неї постійно під наглядом.

— Ти мені нічого не хочеш розповісти?

Вона здається втомленою.

— Тобі вже зателефонували, так? — питаю я.

— Так. Не уявляю, нащо ти таке утнула, Еллі.

Голос її звучить радше засмучено, аніж сердито. На мою думку, це ще гірше.

На таці повно скляних креманок із яскравим морозивом. Полуниця, фісташки, чорна малина^2. Рожеве, зелене, фіолетове. Мені подобається, який ці кольори мають вигляд разом. Міркую над тим, що б такого неможливого я могла намалювати на тему морозива. Може, розтоплені різнобарвні річки. І людину з головою у формі ріжка, яка пливе по ним у банановому спліті^3 з ложкою напереваги замість весла.

— Еллі? Ти мене взагалі слухаєш?

— Ой. Вибач, — бурмочу й відштовхуюся від підлоги, аби покрутитися на м’якому барному стільці.

— Я не знаю, що ще тобі сказати.

Мамин шеф зиркає на неї понад окулярами.

Вона притишує голос і каже пошепки:

— Просто роби домашнє завдання. Поговоримо вдома. І, будь ласка, не крутися.

— Вибач. Справді. Я чесно думала, що місіс Голл листівка сподобається.

— Хіба таке можливо? — Вона бере тацю з морозивом і йде.

Витягаю книжку й розгортаю її, але літери йдуть вихилясом, танцюючи перед очима. Як іншим людям вдається їх читати, якщо вони рухаються?

Тож натомість я споглядаю, як рідина, що парує, крапає в кавник, і міркую про те, як пара здіймається над вулканами. І про динозаврів, які стоять навколо й ласують кавою, витріщаючись на гігантський метеорит, що саме мчить небом, і обговорюючи, який він гарний. І ще я думаю, що динозаврам дуже пощастило, бо їм не довелося ходити до школи. Хапаю серветку й починаю малювати їх для свого Альбому Неможливостей.

Незабаром переді мною виникає мамин картатий брунатно-білий фартух.

Зводжу погляд.

— Слово честі. Я не знала, що то була жа… жа… листівка для мертвих людей.

— Жалобна листівка, — каже вона. — І вона призначена для людей, що сумують за померлими. Не для самих померлих.

— Чи тобі не здається, що померлі заслуговують на листівку більше, ніж будь-хто інший?

Вона сміється. Спирається ліктем на шинквас, а вільною рукою гладить мене по обличчю. Долоня в неї тепла, тож я відчуваю полегшення — на мене не сердяться.

— Ти кумедна. Ти ж знаєш про це?

Потім мама витягає серветку з динозаврами, які тримають у лапах кавові філіжанки.

— А це що таке?

— Просто ідея для Альбому Неможливостей.

Вона споглядає малюнок.

— Твій дідусь завжди знав, що ти талановита. Він би страшенно пишався, що ти так старанно працюєш над своїми малюнками. І йому припало б до душі, що ти назвала свій альбом на честь «Аліси в Дивокраї». Йому дуже подобалося читати тобі цю книжку. — Вона зводить на мене погляд. — Він так само і мені її читав, коли я була маленькою.

«Аліса в Дивокраї» — книжка про те, як жити у світі, де все геть позбавлене сенсу, — для мене мала неабиякий сенс.

— Я сумую за дідусем, — зізнаюсь я.

Чотири слова, в яких туги стільки, скільки листя на дереві.

— Я також, серденько.

— Я сумую за тим, як він переїжджав із нами, коли тата переводили на інше місце чи відряджали до зони бойових дій. Так химерно, що він не знає про те, що ми знову переїхали.

Мама ляскає мене по кінчику носа.

— Не впевнена, серденько. Мені здається, йому про це відомо.

І саме цієї миті лунають голоси, які я впізнаю навіть крізь скляні двері. Це Шей і Джессіка.

Коли я обертаюся, Шей вигукує:

— А гляньте-но, хто в нас тут! Це ж Еллі Нікерсон!

Вони знають, що мама працює в цьому ресторані, й уже бачили мене тут раніше. Отже, те, що вони сюди приперлись,— аж ніяк не збіг.

— Еллі, — каже Шей. — Ти так і не повернулася до класу. Ми хвилювалися.

Який кумедний жарт. Відвертаюся. Вони шепочуть щось одна одній. А тоді Джессіка пропонує:

— А ходи-но сюди, посидь із нами!

Її голос нагадує мені шпильку, сховану в шоколадному батончику.

Мама киває на знак того, що я маю пересісти до них.

— Іди, серденько. Перепочинь.

Дивлюся на неї поглядом «будь-ласка-не-треба», а Шей тим часом удавано-дитячим голосочком передражнює:

— Сееерденько!

Мама, либонь, не чує, бо вона шепоче:

— Нові друзі — це добре, Еллі. Ти можеш принаймні спробувати дати їм шанс, тобі це не зашкодить.

До них підходить хтось із офіціантів, щоб провести до столика, але Шей питає:

— А можна ми отам, біля шинквасу?

Просто супер.

Коли вони влаштовуються, між ними і мною опиняються два барні стільці.

Мама нахиляється до мене й шепоче:

— Чому ти не підсунешся до них ближче? Вони ж не проти, Еллі!

Не проти залити отрути мені в горлянку.

Згадую про одну з наших колишніх квартир. Ми винаймали її в дядька, який тримав лам на присадибній ділянці. Мені вони подобалися, але мама казала, що вони смердять.

— Ти радше ламу мені заведеш, аніж я до них сяду, — відповідаю пошепки.

Вона всміхається кутиками губ.

— Як назвемо ламу?

Мружуся й хитаю головою.

Вона роздратовано форкає.

— Оце впертюх.

Шей і Джессіка дивляться на нас, ніби двійко котів, що пантрують на пташок у клітці.

Мама бере нотатник і підходить до них.

— Вітаю, дівчата. Чим можу допомогти?

Джессіка замовляє полуничне морозиво. Але, коли Шей вирішує, що візьме шоколадне, Джессіка каже мамі:

— Звучить заманливо. Я теж краще буду шоколадне.

Закочую очі. Це так типово для Джессіки…

— Отже, Еллі? — питає Шей, щойно мама іде.

Дивлюся на неї скоса.

— Чому ти принесла місіс Голл ту листівку? Це, знаєш, просто паскудство якесь.

Оскільки жодної гожої відповіді не маю, то втуплююся в книжку. Я їх ігноруватиму. Вони ж не вперше мене під’юджують.

Джессіка сміється.

— А твоя мама що, завжди була офіціанткою?

— Ні! — вибухаю я. — Раніше вона була астронавтом!

Вони регочуть, і мама, яка порядкує там, на кухні, всміхається також. Вона вважає, що ми ладнаємо.

— У мого батька… — починає Джессіка, — власна квіткарня, і він каже…

— Еллі, можливо, і ти зможеш працювати офіціанткою, коли будеш дорослою, — перебиває її Шей. — Але для початку можеш прочитати мені назви морозива — з якими саме воно смаками? Бо в мене щось не виходить, — вона вказує на куб, який висить на стелі й повільно обертається.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.