2021

ISBN 978-966-982-548-3 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with G. P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Перекладено за виданням: Owens, Delia. Where the crawdads sing / Delia Owens. — New York : G. P. Putnam’s Sons, 2018. — 384 p.

Переклад з англійської Ольги Жильникової

Дизайнер обкладинки Світлана Кривошей

Електронна версія створена за виданням:

Овенс Д.

О-31 Там, де співають раки / Делія Овенс ; пер. з англ. О. Жильникової. — Х. : Віват, 2021. — 432 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-403-5 (укр.)

ISBN 978-0-7352-1909-0 (англ.)

Кая все життя спостерігає за безкраїми луками на узбережжі — маршами. Вона самотня посеред цієї дикої природи, їй доводиться в усьому покладатися лише на себе. Побоюючись, що її знов покинуть, Кая не підпускає до себе нікого й ховається від проблем, як це роблять раки, за якими вона любить спостерігати. Та на все свій час, і одного разу дівчина усвідомлює, що ладна розділити з кимось свій закритий від сторонніх очей світ. Це роман про вихід із зони комфорту, пошук однодумців і дорослішання без втрати власної особистості, хай би якої думки про це було оточення.

УДК 821.111(73)

© Delia Owens, 2018

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

Аманді, Маргарет і Барбарі

Вам.

Якби я не зустріла,

То і не знала б вас.

Побачивши,

Я вас спізнала

Й полюбила.

Назавжди.

Частина 1. МаршI

Пролог

1969

Марші[1] — аж ніяка не трясовина. Марші — це сповнене світла місце, де з вод, що линуть просто до небес, буяють трави. Неспішні потоки несуть із собою до моря золотавий диск сонця, а довгоногі птахи здіймаються під хмари з небаченою грацією — так, ніби вони створені для чогось величнішого, ніж політ, і там, у блакитній широчині, їх зустрічають пісні сотень легкокрилих гусей.

Деінде, приховані вогкими лісами, у марші закрадаються латки справжньої трясовини. Товща їх темних в’язких вод жадібно ковтає кожен промінчик світла. Навіть нічні істоти скрадаються в цій місцині лише вдень. І хоча на трясовині не панує цілковитої тиші, порівняно з маршами вона майже безмовна, адже розпад — це рутинний процес. Живе розкладається, ширячи сморід, гниє й перетворюється на тлін, а потім, здолавши поріг смерті, породжує нове життя.

Тридцятого жовтня 1969 року ранкові промені освітили тіло Чейза Ендрюса, що лежало посеред трясовини, і невдовзі беззвучно й непомітно зникло б у її глибинах, забираючи на дно свою останню таємницю. Болото знає про смерть усе. Однак воно не завжди сприймає її як трагедію, і достоту — не як гріх. Та цього ранку двоє місцевих хлопчаків приїхали на велосипедах до закинутої пожежної вежі і, піднімаючись нагору, з третього прольоту драбини помітили на вкритій баговинням землі блакитну джинсову куртку.

1 Марші, або ж солоні болота чи приморські луки, — низовинні смуги морського узбережжя, затоплювані під час припливів морською водою; тип ландшафту із вологим кліматом. (Тут і далі прим. пер.)

1 Мама

1952

Ранок був сповнений нестерпної серпневої спеки, через що вологий подих маршів оповив дуби та сосни густою імлою. Від заростів карликових пальм не долинало звичного шелесту, і ніщо довкруги не порушувало тишу, хіба що окрім помахів крил чаплі, яка поволі здіймалася над лагуною. Раптом Кая, худенька шестирічна дівчинка, почула голосний ляскіт москітної сітки на дверях хатини. Стоячи на ослінчику, вона на мить припинила відчищати пригорілу кашу від каструлі й опустила її в мийку, наповнену каламутною мильною водою. Тепер не чути було жодного звуку, окрім її власного дихання. Хто ж це пішов? Тільки не мама. Вона б ніколи не грюкнула дверима.

Та коли Кая вибігла на ґанок, то побачила, як її мама, вдягнена в довгу, аж по кісточки, коричневу спідницю в складку, прямувала піщаною стежкою. На ногах у мами були тупоносі черевички на високих підборах, зроблені зі штучної крокодилячої шкіри. Її єдина вихідна пара. Кая хотіла гукнути їй услід, проте побоялася розбудити батька, тож, відчинивши двері, так і лишилася стояти на цегляних сходах. Звідти їй було видно, що в руці мама несла блакитну дорожню валізу. Зазвичай, без тіні сумніву, Кая знала, що скоро мама повернеться додому зі шматком м’яса, загорнутим у заяложений брунатний папір, або з курячою тушкою, голова якої звисатиме з краю сумки. Проте вона ще ніколи не взувала черевичків на підборах і не брала із собою валізи.

Там, де стежина вибігала на лісову дорогу, мама завжди оберталась і, високо здійнявши руку, махала на прощання, перш ніж рушити шляхом, що петляв через лісисті торфовища й порослі очеретом лагуни, а під час відливу виводив аж до міста. Та сьогодні вона не спинилася і простувала далі, де-не-де спотикаючись на вибоїнах. Її висока струнка постать виринала поміж деревами, аж поки наостанок серед листя не майнув краєчок білої хустинки. Кая кинулася до того місця, де добре було видно дорогу, переконана, що мама неодмінно помахає звідти. Але все, що вона побачила, був проблиск блакитної валізи — її яскравий колір видавався неприродним серед зелені лісів, а наступної миті й він зник. Важкість, немов трясовина, переповнила дівчинці груди, коли вона повернулася на ґанок. З єдиним наміром — чекати.

Кая була найменша з п’ятьох дітей. Вік своїх чотирьох братів та сестер, значно старших за неї, згодом вона вже не могла пригадати. Разом із мамою й татом вони тулились у тісній, абияк складеній хатині з верандою, що визирала з-під віт високих дубів.

Джоді, найближчий за віком до Каї брат, із яким у них, однак, була різниця майже в сім років, вийшов із дому і став поруч на ґанку. Як і дівчинка, він був чорнявий, темноокий. Джоді навчив її пташиних пісень, назв зірок, як правити човном, петляючи в порослих травами заводях.

— Мама повернеться, — сказав він.

— А раптом ні? На ній були крокодилячі черевички, — схвильовано мовила Кая.

— Мами не кидають своїх дітей. Їм це не властиво.

— Але ж ти сам розказував мені про лисицю, що залишила своїх малят.

— Так, проте бідаха розпорола собі лапу. Вона померла б з голоду, якби спробувала прогодувати і себе, й малих. Тож їй довелося покинути малят, щоб видужати й народити нових дитинчат, про яких вона зможе ліпше піклуватися. Мама не помирає з голоду, вона повернеться. — Попри те що брат аж ніяк не був у цьому впевнений, він говорив це, щоб заспокоїти Каю.

Понад силу дівчинка прошепотіла:

— Але мама взяла із собою блакитну валізу, так наче зібралася кудись далеко.

***

Хатина ховалась у заростях карликових пальм, що розкинулись уздовж піщаних мілин, ген до намиста зелених лагун та луків удалині. На багато кілометрів довкола все було вкрите осокою, травою такою невибагливою, що росла вона просто в солоній морській воді. Лиш де-не-де випинались окремі дерева, покручені й схилені додолу під невпинними поривами вітру. Хатину ж зусібіч обступали дубові ліси, що сховали найближчу лагуну, у водах якої повсякчас вирувало життя. Від моря сюди долинали крики чайок і ринуло просякнуте сіллю повітря.

Ця територія мало змінилися за останні п’ять століть. Безладно розкидані серед боліт ділянки землі не були описані в жодних земельних актах. За межі між ними правили природні орієнтири — струмок чи затока, повалене дерево. Лише втікачі й ті, чиє життя звернуло на криву стежку, могли оселитися серед трясовини, під хистким навісом з карликових пальм.

Спокій боліт охороняла пошарпана берегова лінія. Через підступні мілини, шалені вітри та розривні течії, котрі нищили кораблі, як паперові іграшки, вона дістала від дослідників-першопрохідців назву «цвинтар Атлантики». Нині ж це є узбережжям Північної Кароліни. В одному судновому журналі часів колонізації лишився такий запис: «Наш корабель день по дню ішов уздовж берега… проте ми ніяк не могли знайти місця, де можна було б пристати до берега… потім нас накрив несамовитий шторм… Через нього ми були змушені відплисти у відкрите море, щоб урятувати себе й судно, але там нас раптом підхопила сильна течія…

Земля була вкрита маршами і трясовинами, тому ми вирішили повернутися на корабель… Усі незгоди, що нас тут спіткали, майже не лишають надії заселити колись цю місцевість».

Ті, хто шукав придатні для життя землі, проминали цей берег, болота якого зажили недоброї слави. З часом він перетворився на таку собі павутину, що притягувала цілий вир бунтівних моряків, вигнанців, боржників, волоцюг, дезертирів і тих, хто намагався ухилитися від сплати податків чи обійти закон. Усі, кого не вбила малярія та не проковтнула трясовина, згуртовувались у плем’я, що налічувало кільканадцять рас та цілий калейдоскоп культур. Пристосуватися до життя в цій глушині щастило лиш найвитривалішим. Будь-хто з тутешніх мешканців міг завиграшки розчистити сокирою невелику діброву й багато кілометрів гнатися за оленем. Подібно до водяних щурів, кожен мав тут власну територію, та водночас повинен був уживатись із іншими або ж ризикував одного дня згинути серед боліт. За двісті років до різношерстої ватаги приєдналися раби-втікачі, прозвані маронами, для котрих марші стали надійним сховком, а також невільники, яким було даровано свободу, — змучені, зневірені й без цента за душею, вони оселялися посеред трясовини, не маючи перспектив на краще життя.

Може, цей край і був суворий, проте достоту не бідний. Життя вирувало тут і у воді, і на суходолі: верткі піщані краби, повільні раки, водоплавна дичина, риба, креветки, устриці, вгодовані олені та жирні гуси — усі вони мало не самі йшли до рук. Той, хто готовий був трохи потрудитися, завжди міг добути собі ситу вечерю.

Ішов 1952 рік, і деякі ділянки за понад чотири століття змінили не один десяток випадкових, ніде не зареєстрованих власників. Більшу частину земель було заселено ще до Громадянської війни. Решту зайняли набагато пізніше, особливо в період після Першої та Другої світових воєн, коли понівечені солдати поверталися додому з порожніми кишенями. Болота не ламали їх, а лише загартовували, морально й фізично, і, як кожне благословенне місце, надійно ховали свої таємниці. Ніхто не переймався тим, що люди самовільно захоплювали тут землю, адже нікому більше вона не була потрібна. Зрештою, кожен знав, що марші — це всього лиш заболочене пустище.

Будь-які обмеження давали мешканцям боліт свободу в усьому — від промислу нелегальним віскі до встановлення власних законів, що, на відміну від висічених у камені чи написаних на папері, є міцними й непорушними, закарбованими глибоко в людському єстві. Закони одвічні, незмінні, як ті, що ними керуються і яструби, і голуби. У відчаї, безвиході, лишившись сам-на-сам із загрозою, людина завше звертається до оцих первісних інстинктів, єдиною метою котрих є виживання. Вони спонукають діяти швидко й судити справедливо, попри те що хтось може сприйняти це за жорстокість. Закони виживання назавжди залишаться для багатьох життєвими козирями, адже передаються вони з покоління в покоління частіше, ніж інші, м’якші риси. І річ тут не в питаннях моралі, а в простій арифметиці. Зрештою, і голуби скубуться між собою, так само як і яструби.

Того дня мама не повернулася. Ніхто не хотів про це говорити, а найменше за всіх — батько. Від нього тхнуло рибою й дешевим лікером. Побрязкавши кришками на горщиках і мисках, він гарикнув: «Де вечеря?» Діти лиш здригнулись і відвели очі. Лаючись на всі заставки, батько пошкутильгав з хатини в глиб лісу. Сварки в родині траплялись і раніше. Раз чи двічі мама навіть ішла з дому, проте завжди поверталася, готова кожного стискати в обіймах.

Дві старші сестри приготували нехитру вечерю з червоних бобів та маїсових коржиків, проте ніхто не сів їсти до столу, як вони це робили зазвичай, коли мама була вдома. Кожен набрав собі з каструлі трохи бобів, кинув зверху коржик і примостився їсти на одному з розкиданих на підлозі матраців чи на полинялому дивані.

Каї шматок не ліз у горло. Вона сиділа на ґанкових сходах і дивилася на стежину. Дівчинка була висока як на свій вік, худенька, мала темну від засмаги шкіру й густе пряме волосся, чорне як воронове крило.

Ніч, що впала на землю, стала на заваді її мовчазній варті. Кроки, що їх наслухала Кая, потонули б у голосному кумканні жаб, та навіть умостившись у своєму ліжку на веранді, вона сподівалася почути їх. Іще сьогодні вранці дівчинка прокинулась від шкварчання сала на пательні та аромату печені, що рум’янилася в печі. Натягнувши комбінезон, вона побігла на кухню, щоб поставити на стіл тарілки, розкласти виделки й вибрати дрібних жучків із вівсяної крупи. Зазвичай на світанку мама із широкою усмішкою на устах і привітанням: «Доброго ранку, моя люба донечко!» — обіймала її, а потім вони разом поралися в хаті, рухаючись злагоджено, немов у танці. Іноді мама співала народних пісень або розповідала їй дитячі віршики: «Це поросятко пішло на торжок». Бувало, вони заходились танцювати джитербаг, і їхні босі ноги вистукували по паркетній підлозі, аж поки в радіоприймачі не сідали батарейки, а музика, завмираючи, починала гугоніти, немов із дна діжки. Траплялися ранки, коли мама заводила розмови про дорослі речі, і хоч Кая мало що тямила, проте відчувала, що маминим словам хотілося вихопитися назовні, тож дівчинка поглинала їх усім своїм єством, киваючи навмання й підкидаючи водночас дрова у грубку.

Потім зчинялася тіснява. Бо всі прокидалися і йшли їсти. Усі, крім тата. У нього існувало лише два стани: тиша і лайка. Тож ніхто не дивувався, коли він годинами не підводився з ліжка або взагалі не приходив додому.

Але цього ранку мама була тиха, усмішка кудись зникла, очі — червоні. Вона обв’язала голову білим шаликом. Попри те що шалик прикривав більшу частину її чола, він не міг приховати фіолетові та жовтуваті краї синця. Одразу ж після сніданку, ще до того як був вимитий посуд, мама поклала в дорожню валізу кілька своїх речей і пішла з дому піщаною стежкою.

Наступного дня Кая рано-вранці вже була на своєму посту. Своїми темними очима вона буравила стежину, неначе тунель, готовий поглинути потяг. Удалині, над болотом, ледь його торкаючись, вився легкий туман. Спочатку, сидячи на ґанку, дівчинка перебирала пальцями босих ніг, заплітала стебла травинок і спостерігала за комахами. Проте шестирічні діти не можуть довго лишатися на одному місці, тож Кая попленталася на заводь. Там вона хлюпала ногами у вогкому мулі, а потім, присівши навпочіпки над краєм прозорої води, дивилася, як дрібні рибки шугають між латками тіней та світла.

Із заростів карликових пальм сестру погукав Джоді. Вона різко обернулась — що, як у нього є якісь новини? Але судячи з того, як спокійно хлопець рухався і як помахав їй рукою, Кая одразу зрозуміла, що мама ще не повернулась.

— Хочеш погратися в дослідників? — підійшовши, запитав він.

— Ти казав, що вже завеликий для дослідників.

— Та ні, то я так. Нуж-бо, бігом!

І вони помчали мілиною, промайнули через узлісся і вибігли на пляж. Із лементом Кая вихопилася вперед, проте брат наздогнав її, і так, сміючись, вони дісталися велетенського дуба, масивне гілля якого розпростерлося над піщаним берегом. Колись Джоді разом з їхнім старшим братом Мерфом прибив до гілля кілька дощок, які правили за халабуду і водночас за оглядову вежу. Тепер дошки ледь трималися купи, хитаючись на заіржавілих цвяхах.

Зазвичай, коли Каю брали до гри, вона ставала маленькою невільницею, котра мала поцупити з кухні тепле печиво й принести його братам. Але сьогодні Джоді несподівано сказав:

— Ти можеш бути капітаном!

Дівчинка звела вгору правицю, віддаючи наказ:

— Жени іспанців!

Виламавши дві гілки і розмахуючи ними в повітрі, немов шаблюками, діти з криками продерлися крізь зарості дикої ожини, завдаючи нищівних ударів уявним ворогам.

Та невдовзі запал став згасати — Кая підійшла до оброслої мохом колоди й присіла. Брат мовчки опустився поруч із нею. Він хотів сказати щось, що відволікло б її від думок про маму, проте ніяк не міг дібрати потрібних слів, тож вони просто сиділи одне біля одного, споглядаючи, як поверхнею води ковзають крихітні тіні водомірок.

Пізніше Кая повернулася на ґанкові сходи й чекала, аж доки на марші сірим серпанком не опустилися сутінки. А втім, за весь цей час вона не зронила жодної сльозини. Обличчя її немов застигло, губи стиснулися в тонку лінію, і тільки очі не припиняли блукати десь удалині. Але й того дня мама не повернулася.

2 Джоді

1952

Протягом кількох наступних тижнів старший брат та обидві сестри Каї теж подалися геть, немов наслідуючи материн приклад. Вони терпіли батькові спалахи люті, що починалися з крику, переростали в болючі ляпаси, а потім — у розмашисті стусани, аж доки одне за одним не зникли з дому. Так чи інак, усі вони були вже майже дорослі. З часом Кая забула і їх вік, і повні їхні імена, та пам’ятала, що вдома сестер називали Міссі та Менді, а брата — Мерф. Ідучи, старші дівчата поклали на ліжко Каї кілька пар шкарпеток. Ото й усе, що лишилося від них на згадку.

Того ранку, коли з братів та сестер у домі, окрім Каї, зостався тільки Джоді, вона прокинулася від брязкоту посуду та шкварчання сала. Дівчинка прожогом метнулася на кухню, впевнена, що це мама нарешті повернулася додому і смажить бекон чи маїсові коржики на сніданок. Проте біля грубки вона побачила Джоді, котрий помішував кукурудзяну кашу. Кая ніяково усміхнулася, щоб приховати розчарування, а брат легенько погладив її по голові й жестами показав не шуміти: якщо вони не розбудять тата, то зможуть поїсти наодинці. Джоді не вмів пекти коржики, та й бекону вдома не було, тож він приготував кашу й посмажив яєчню. Діти сіли до столу разом, обмінюючись мовчазними поглядами та усмішками.

Після сніданку вони хутко помили посуд і гайнули надвір, щоби податися на марші. Джоді біг попереду, а Кая — слідом за ним. Аж раптом на порозі хатини з’явився батько і з брудною лайкою пошкандибав до них. Він був не в змозі триматися рівно і так розхитувався, що, здавалося, от-от впаде. Обличчя його перекосив вищир, і через це було видно жовті, наче у старого пса, зуби.

— Біжімо! Ми можемо сховатися на болоті! — гукнула Кая, дивлячись на брата.

— Усе гаразд. Усе буде добре, — промовив він.

Надвечір Джоді знайшов сестру на пляжі. Вона сиділа на піску, споглядаючи розбурхані хвилі. Він підійшов трохи ближче й зупинився позаду. І хоча дівчинка навіть не глянула на нього, від самого тону братового голосу було зрозуміло, що він таки не уникнув батькових стусанів.

— Я повинен піти з дому, Кає. Немає в мене більше сил залишатися тут.

Вона хотіла обернутись, але поборола в собі це бажання. Ладна була благати, щоб він не залишав її саму разом із татом, проте слова немов застрягли десь у горлі.

— Ти зрозумієш, коли підростеш, — сказав він.

Та Каї хотілось крикнути, що хоч вона ще й мала, проте не дурна. Дівчинка знала, що всі вони пішли з дому через батька. Єдине, чого вона не могла зрозуміти, — це те, чому ніхто не взяв її із собою. Адже вона теж радо втекла б звідси, проте не мала куди йти, і навіть грошей на автобус у неї не було.

— Кає, будь обережна, чуєш? Якщо прийде хтось чужий, не лишайся в домі. Там тебе можуть схопити. Біжи на болото й чаїсь десь у кущах. Завжди маскуй свої сліди. А якщо треба буде, ховайся і від тата.

Так і не дочекавшись її відповіді, Джоді сказав: «Бувай», — і пішов уздовж берега, у напрямку лісу. Останньої миті Кая таки обернулась, проте побачила тільки, як він зник удалині.

— «Це поросятко лишилось удома», — мовила дівчинка до хвиль.

Урешті вона підхопилася з місця й побігла в хатину. Погукала брата, але його тут уже не було. Не було навіть його речей, а порожнє ліжко зяяло пусткою.

Опустившись на долівку, Кая дивилася, як на стіні догорали останні промені цього дня. Світло поволі згаснуло разом із сонцем, та перш ніж зникнути, скупо осяяло кімнату, і на якусь коротку мить грудкуваті матраци й купи старого одягу набули форми й кольору виразніших, ніж дерева за вікном.

Тамований голод — така буденна річ — вивів дівчинку із заціпеніння. Вона пішла на кухню й задумливо спинилася біля дверей. Усе її життя цю кімнату сповнювало тепло свіжого хліба, пара від квасолі, що кипіла в казанку, чи пахощі тушкованої риби. Тепер тут було порожньо, тихо й темно.

— Хто готуватиме? — спитала вона вголос.

А втім, так само могла б спитати: «Хто танцюватиме тепер тут?»

Кая запалила свічку і, розворушивши гарячий попіл у грубці, підкинула туди трісок. Потім заходилася дмухати, аж поки з іскор на спалахнуло полум’я, і врешті поклала дрова. Позаяк до хатини не було проведено електромережі, холодильник на кухні правив за буфет. Щоб не дати цвілі поглинути припаси, його дверцята завжди тримали прочиненими, підпираючи їх старою мухобійкою. Та попри всі зусилля зеленкувато-чорні прожилки плісняви тяглись із кожної шпарини.

Діставши те, що лишилося від сніданку, Кая промовила до себе: «Я додам трохи смальцю й розігрію кашу». Так вона і вчинила, а потім з’їла свою нехитру вечерю просто з казанка, виглядаючи у вікно, чи не йде батько. Але він не прийшов.

Нарешті, коли бліде сяйво молодого місяця освітило хатину, дівчинка пішла до свого ліжка — старого матраца на підлозі веранди, вкритого простирадлом з маленькими блакитними трояндами, котре мама купила на гаражному розпродажі. Цієї ночі вона вперше в житті лишилася сама.

Спочатку що кілька хвилин Кая сідала на ліжку і вдивлялась у темряву через москітну сітку на дверях. Прислухалася, чи не чути в лісі кроків. І попри те що добре знала силует кожного дерева коло будинку, в мінливому місячному сяйві їй раптом здалося, що дерева рухаються. На якусь мить дівчинка завмерла, не в змозі навіть ковтнути, та враз, наче за командою, нічне повітря сповнили звуки деревних жаб і цвіркунів. Їх пісні заспокоювали краще од колискової. Темрява була просякнута солодкуватими пахощами рослин і землистим віддихом саламандр та жаб, які пережили ще один спекотний день. Туман тісними обіймами оповив болото, і Кая заснула.

Батько не вертався додому три дні, а Кая варила листя брукви з маминого городу собі на сніданок, обід та вечерю. Якось вона пішла до курника, сподіваючись знайти яйця, проте побачила, що там порожньо. Ні курей, ні яєць.

— Куряче лайно! Ви лише купа курячого лайна! — вигукнула дівчинка спересердя.

Вона мала б дати раду птахам відразу, як мама пішла, проте все падало у неї з рук. А тепер ось дурні курки втекли, і чути було лише, як вони квокчуть десь на віддалі, поміж дерев. Кая вирішила розкидати трохи крупи, щоб спробувати заманити їх ближче до будинку.

Надвечір четвертого дня на порозі став батько із пляшкою в руках, прочвалав до своєї кімнати і впав вдягнений на ліжко.

Зайшовши до кухні наступного ранку, він загорланив:

— А де це всі поділися?

— Не знаю, — відповіла Кая, відводячи очі.

— Ти нічого не знаєш, шолудива собако. З тебе користі — ніякої!

Кая нишком вислизнула з дому через ґанкові двері й побігла на пляж. Та прогулюючись уздовж моря в пошуках мідій, вона раптом відчула їдкий запах горілого. Глянувши вгору, дівчинка побачила густий білий дим, що здіймався до неба звідти, де стояла їхня хатина. Вона щодуху помчала назад, продерлася крізь зарості дерев та кущів і, вибігши врешті на подвір’я, побачила, що там яскраво палає багаття. Батько кидав у нього мамині картини, сукні й книжки.

— Ні! — скрикнула Кая.

Але тато навіть не глянув на неї і жбурнув у полум’я старе радіо на батарейках. Вона поспіхом спробувала витягти з вогню малюнки, проте мусила відступити, бо жар боляче обпік їй обличчя і руки.

Тоді дівчинка кинулася до хатини і стала у дверях, щоб не дати батькові зайти всередину й схопити інші речі. На мить їхні погляди схрестилися. Він звів руку, щоб ударити дочку, проте вона навіть не рушила з місця. Раптом він розвернувся і, накульгуючи, попрямував до свого човна.

Опустившись на цегляні східці, Кая дивилась, як мамині акварельні малюнки повільно догорають у багатті. Вона сиділа, аж доки сонце на зайшло за обрій. Від старого радіоприймача лишилися самі кнопки, що жевріли в сутінках, немов жаринки. Коли вони згасли, спогади Каї про те, як вони із мамою танцювали джитербаг, перетворилися на попіл.

Протягом кількох наступних днів Кая з власних помилок вчилася жити з батьком. Вона зрозуміла, що не можна опинятися на його шляху, не можна потрапляти йому на очі і взагалі краще триматись у тіні. Встаючи удосвіта й тікаючи з дому, перш ніж він прокинеться, дівчинка більшу частину дня тинялася серед дерев або сиділа біля води. Лише надвечір вона крадькома поверталася додому, щоб переночувати у своєму ліжку на веранді, звідки до маршів зовсім близько.

Коли батько воював з Німеччиною у Другій світовій війні, йому роздробило шрапнеллю ліве стегно. Цим бойовим пораненням він пишався. А його пенсія з інвалідності стала єдиним джерелом доходу їхньої родини. За тиждень після того, як з дому пішов Джоді, холодильник геть спорожнів, а на городі майже не залишилося брукви. У понеділок зранку, коли Кая зайшла до кухні, батько кивнув на пожмаканий долар і кілька дрібних монет, що лежали на столі.

— Ось. Купи собі їжу на цей тиждень. Задарма ситим не будеш, — мовив він. — Усе має свою ціну. За ці гроші вестимеш господарство, топитимеш піч і пратимеш.

Уперше у своєму житті Кая сама пішла на закупи в невелике поселення Барклі-Коув — це поросятко пішло на торжок. Понад шість кілометрів їй довелося чалапати стежиною, долаючи піщані насипи й латки заболоченого ґрунту. Аж ось удалині заблищала затока, а на її березі — містечко.

Багнисті заводі обступали Барклі-Коув майже зусібіч, і легкий туман, що клубочився над ними, змішувався із солонуватим повітрям з океану, хвилі якого накочувалися на протилежний бік Мейн-стріт під час припливу. Марші та море відрізали селище від зовнішнього світу, і єдиним зв’язком із ним лишалося занедбане односмугове шосе, рясно вкрите вибоїнами та потрісканими цементними латками.

У місті було лише дві вулиці: головна — Мейн-стріт — тягнулась уздовж океану. На ній були розташовані різні крамниці. З одного краю стояв продуктовий супермаркет «Піґлі-Віґлі», з другого — автосалон «Вестерн Авто», між ними — кафе-закусочна і там само — крамничка дрібного товару «Файв енд Дайм», універмаг одягу «Пенні», пекарня «Паркерс» та взуттєвий магазин «Бастер Браун». Поряд із «Піґлі-Віґлі» розмістився паб «Голодний пес», що славився своїми фірмовими хотдогами, гострим чилі та смаженими креветками, які подавали в паперових пакетах-човниках. Жінки та діти ніколи не заходили всередину, бо це вважали непристойним, проте для них у стіні будівлі прорізали віконце, через яке можна було замовити їжу, щоб забрати її із собою. Темношкірим відвідувачам були не раді як усередині, так і біля вікна.

Ще одна вулиця, Броад-стріт, брала свій початок від старого шосе і, не добігаючи узбережжя, вливалась у Мейн-стріт. Тож єдиним перехрестям у поселенні був перетин вулиць Броад і Мейн та Атлантичного океану. На відміну від інших міст, будівлі у Барклі-Коуві стояли окремо, розділені невеликими клаптиками землі, які вкривала рідка поросль морського вівса та карликових пальм. Вигляд це мало такий, ніби болото нишком намагалося відвоювати землю в людей. За понад дві сотні років різкі солоні вітри відполірували коричневі дерев’яні будинки, надавши їм іржавого кольору, а віконні рами, пофарбовані в білий та блакитний, потріскались і облущилися. Загалом, містечко мало такий вигляд, ніби втомилося боротись зі стихіями і просто занепало.

Місцева пристань, обплетена пошарпаними канатами, випиналася з невеликої бухти. У погожу днину на її водах можна було побачити віддзеркалення червоних та жовтих човнів для ловлі креветок. Обабіч головної вулиці з крамницями тягнулися ґрунтові дороги. Вони бігли повз маленькі дерев’яні будинки, в’юнилися поміж дерев, огинали лагуни та пролягали вздовж океану. У цілому, Барклі-Коув можна було назвати глухим провінційним містечком. Воно стояло на заводях, а частини його, подібно до гнізд білої чаплі, були безладно розкидані в затоплюваних гирлах водойм та поміж заростів очерету.

Босонога, в куцому дитячому комбінезоні, стояла Кая там, де піщана стежина виводила з боліт на дорогу. І кусала губи, стримуючи себе, щоб не повернути назад, додому. Дівчинка гадки не мала, що скаже людям, не знала навіть, як порахує гроші у крамниці. Проте голод штовхав уперед, і вона ступила на Мейн-стріт. Ішла, опустивши голову, потрісканим тротуаром, між латками якого стирчали жмутики вигорілої трави. Коли наблизилася до крамнички з дрібним товаром, то почула позаду себе якийсь шум і ледве встигла різко відскочити вбік, саме вчасно — повз неї на великій швидкості промчали на велосипедах троє хлопців. Той із них, що їхав попереду, зі сміхом обернувся до неї й мало не налетів на жінку, яка саме вийшла з крамниці.

— Чейзе Ендрюс, повертайся негайно! Усі троє, повертайтеся!

Хлопчаки проїхали ще кілька метрів, проте, схаменувшись, усе ж повернулися назад до жінки, міс Пенсі Прайс, продавчині з крамниці тканин та галантереї. Колись її родина володіла найбільшим фермерським угіддям на околиці міста, і хоча обставини давно вже змусили Прайсів розпродати своє майно, ця панна досі виконувала на людях роль багатої землевласниці, а давалася вона їй нелегко. Спробуйте бути переконливою в цій ролі, коли мешкаєш у крихітній кімнатці над закусочною. Міс Пенсі полюбляла носити капелюшки, що формою нагадували східний тюрбан, і цього ранку тюрбан на ній був рожевий, рум’яна теж рожеві, а губи вона пофарбувала яскраво-червоною помадою.

Вона заходилася сварити хлопців:

— Я неодмінно розкажу про це вашим мамам. Ба більше, вашим татам! Гасаєте тротуаром, мов навіжені. Мало не збили мене з ніг! Тобі є що сказати на свій захист, Чейзе?

У чорнявого засмаглого хлопчини, до якого вона зверталася, був велосипед найкращий — блискучий, із червоним сидінням та хромованим кермом. Він ніяково промимрив:

— Вибачте, міс Пенсі, ми вас не помітили, бо ота дівчинка плуталася під ногами.

І Чейз показав на Каю, котра відступила на кілька кроків назад і від зніяковіння мало не втиснулась у миртовий кущ на узбіччі.

— Це не має значення! Ви не можете звинувачувати у своїх гріхах когось іще, навіть якщо це голодранка з боліт. Тепер, щоб залагодити провину, ви, хлопці, повинні зробити якийсь добрий вчинок. Он із бакалійної крамниці вийшла міс Еріел, ідіть і допоможіть їй донести пакунки до машини. І заправте свої сорочки у штани!

— Гаразд, мем, — відповіли в один голос усі троє й заквапилися до міс Еріел, їхньої вчительки, яка вела другий клас.

Кая знала, що батькам чорнявого хлопчини належав салон «Вестерн Авто». Ось чому в нього був такий крутий велосипед. Раз чи двічі вона бачила, як він переносив коробки з крамом із вантажівки біля своєї крамниці, проте ніколи і словом не перекинулась ані з ним, ані з його приятелями.

Дівчинка перечекала кілька хвилин, а потім, опустивши голову ще нижче, пішла до продуктової крамниці. У «Піґлі-Віґлі» вона роздивилась асортимент товарів і обрала півкілограмову пачку темно-жовтої кукурудзяної крупи грубого помелу, головним чином через те, що на ній була червона наліпка: «Ціна тижня». Цього навчила її мама. Кая тинялась у проході, аж доки в крамниці не лишилось інших покупців, і врешті підійшла до місис Сінґлтері, касирки з короткою зачіскою бузкового кольору, котра, глянувши на неї, спитала:

— А де твоя мама?

— Займається хатніми справами, мем.

— Гаразд. У тебе ж є гроші, щоб розрахуватись за крупу?

— Так, мем. — І, не знаючи, скільки саме повинна заплатити, Кая поклала на прилавок той долар, що дав їй батько.

Місис Сінґлтері не була певна, чи дитина знає різницю між монетами, і тому, вкладаючи решту у її простягнуту долоню, повільно рахувала:

— Двадцять п’ять, п’ятдесят, шістдесят, сімдесят, вісімдесят, вісімдесят п’ять і три пенні. Тому що кукурудзяна крупа коштує дванадцять центів.

Каю аж нудити почало від хвилювання. Невже ще щось доведеться рахувати для цієї пані? Дівчинка втупила знічений погляд у жменю монет.

Місис Сінґлтері змилостивилась:

— Ну все, біжи.

Кая стрілою вилетіла з крамниці, а далі притьмом подалася вулицею в бік боліт. Раніше мама не раз казала їй: «Коли ти в місті, ніколи не біжи, бо люди можуть подумати, що ти щось украла». Та щойно Кая дісталася піщаної стежки, вона одним духом промчала мало не кілометр, а решту шляху пройшла, жодного разу не спинившись.

Удома дівчинка заходилася готувати їжу. Пригадуючи, як це зазвичай робила мама, вона кинула в окріп жменю крупи, та попри очікування каша злиплася, підгоріла знизу, а всередині так і лишилася сирою. Спромігшись з’їсти хіба кілька ложок цього варива, Кая пішла на город у пошуках брукви. На щастя, вона знайшла трохи листя, яке зварила і жадібно проковтнула, а наостанок випила навіть юшку, що залишилася в каструлі.

За кілька днів вона навчилася варити кашу, та хай як старанно її мішала, у ній усе одно траплялися грудки. Наступного тижня Кая купила свинячі хребці — новий «товар тижня» із червоною наліпкою — і відварила їх разом із крупою. Загалом те, що вийшло, на смак було непогане.

Кая багато разів прала разом із мамою, тож знала, що одяг спершу слід намилити лужним милом, потім терти по пральній дошці і наостанок промити водою з крана на вулиці. Намоклий батьків комбінезон був такий важкий, що вона не подужала його ні віджати, ні бодай розвісити на мотузці, тож врешті лишила стікати на гілках карликової пальми, що росла на узліссі.

Попри те що дівчинка мешкала в хатині разом із батьком, кожен з них жив окремим життям. Подеколи вони не бачили одне одного по кілька днів поспіль. Майже ніколи не розмовляли. Кая прибирала і за собою, і за ним, як справжня маленька господиня. Готувати їжу для тата було їй не до снаги, та він і не потребував цього, бо майже не бував удома, але вона щоразу застеляла за ним постіль, підмітала в його кімнаті, мила за ним посуд. Вона робила все це навіть не тому, що він їй велів, а задля того, щоб у всьому домі був лад. Вона мала бути готова до повернення мами.

Мама завжди казала, що в ніч, коли народилася Кая, місяць був у повні й викотився на небо, щоб привітати її. Дівчинка не пам’ятала дати свого народження, та одного вечора, коли над лагуною зійшов золотий місячний диск, вона сказала собі: «Певно, мені сьогодні виповнилося сім». Звісно, батько, так само як і Кая, не знав, коли в дочки день народження, тож і словом не обмовився, що настав час Каї йти до школи. Вона ж боялася нагадати йому про це.

Кая була переконана, що мама неодмінно повернеться на її день народження, тож наступного ранку після повні вона надягла ситцеву сукенку і, вмостившись на ґанку, прикипіла поглядом до стежки в очікуванні мами. Понад усе у світі їй хотілося побачити, як мама прямує до хатини, вдягнена в ту саму довгу спідницю й черевики зі штучної крокодилячої шкіри на високих підборах. Але ніхто не прийшов, і тоді Кая взяла казанок із кашею і подалася на пляж. Приклавши долоні до рота, вона закинула назад голову і прокричала: «Кі-уу, кі-уу, кі-уу». І враз небо сповнилося сріблистих спалахів, від краю і до краю — чайки проносилися понад піском і хвилями.

— Ось і вони! Я навіть не можу полічити, скільки вас тут, — мовила дівчинка.

Лементуючи й клекочучи, птахи кружляли, немов у білому вирі, линули понад водою, ширяли довкола, мало не торкаючись крилами обличчя Каї, і опускались на землю, щоб підібрати грудки каші, які вона їм кидала. Аж ось вони вгамувались і з’юрмилися довкола, чистячи своє пір’я, а дівчинка тихо сиділа на піску, витягнувши ноги, і дивилася на них. Одна велика чайка підійшла і сіла біля нею.

— Сьогодні в мене день народження, — сказала Кая пташці.

3 Чейз

1969

Старі трухляві підпори закинутої пожежної вежі здіймалися понад трясовиною, і довкола них кружляла імла. Поряд, темний та похмурий, височів ліс. Окрім каркання вороння, у ньому не було чутно жодного звуку, коли вранці 30 жовтня 1969 року двоє десятилітніх білявих хлопчаків, Бенжі Мейсон та Стів Лонг, дерлися вгору слизькою драбиною.

— Не пам’ятаю, щоб восени було так спекотно, — сказав Стів приятелю, котрий ліз за ним.

— Я теж. Тут так тихо! Лиш ворони каркають…

Дивлячись униз між перекладинами, Стів раптом зойкнув:

— Ой! Що це?

— Де?

— Отам. Поглянь. Блакитна куртка. Наче хтось лежить у болоті.

Бенжі гукнув:

— Агов! Що ви там робите?

— Я бачу обличчя, але воно не рухається.

Швидко перебираючи руками, хлопці спустилися вниз і, долаючи в’язке зеленкувате багно, що чвакотіло під черевиками, мерщій подалися на інший бік вежі. Там горілиць лежав молодик. Його ліва нога була вигнута під неприродним кутом, а очі і рот широко розкриті.

— О боже! — вигукнув Бенжі.

— Та це ж Чейз Ендрюс!

— Біжімо до шерифа!

— Ох і дістанеться нам, коли дізнаються, що ми тут лазили!

— Це вже не має значення. До того ж сюди можуть позлітатися ворони.

Вони прислухалися до каркання, і Стів невпевнено сказав:

— Може, одному з нас варто лишитися, щоб відганяти від нього птахів?

— Чи ти здурів? Я нізащо не стирчатиму тут сам, і можу закластися, що ти теж не залишишся.

Не гаючи часу, хлопці осідлали велосипеди й чимдуж помчали вогкою піщаною стежкою назад до міста, пронеслись по Мейн-стріт, зробили ще кілька поворотів і, спинившись перед приземкуватою будівлею, забігли всередину. Тут був офіс місцевого шерифа — невелика кімната, тьмяно освітлена кількома лампочками, котрі погойдувалися під стелею на самих дротах. Шериф на ім’я Ед Джексон — огрядний чоловік середнього росту — був рудий, а обличчя й руки щедро всіяні світлим ластовинням. Він сидів за столом і гортав журнал «Спортивне полювання».

Хлопці увірвалися без стуку крізь прочинені двері.

— Шерифе…

— Привіт, Стіве, Бенж! Ви так захекалися, наче за вами вовки гналися. Що трапилося?

— Ми бачили Чейза Ендрюса. Він лежить у болоті за пожежною вежею і зовсім не ворушиться. Здається, він мертвий.

Від часу заснування Барклі-Коува 1751 року жоден правоохоронець не розширював своїх повноважень за межі міста. У 40-х та 50-х минулого століття місцеві шерифи кілька разів нацьковували собак на якихось злочинців-утікачів, що намагалися сховатися на болоті. Про всяк випадок на задвірках будівлі й досі тримали мисливських псів. Проте шериф Джексон зазвичай ігнорував злочини, що коїлись у глушині. Нащо заважати болотяним щурам гризтися між собою?

Але ж це був Чейз. Шериф підвівся, взяв із полиці свій капелюх і звелів хлопчакам:

— Показуйте!

Гілля дерев чиркало по вікнах патрульного пікапа, що маневрував піщаною стежкою, прямуючи до закинутої пожежної вежі. За кермом сидів шериф, а поруч із ним — Верн Мерфі, худорлявий чоловік із сивиною у волоссі, єдиний у місті лікар. Чоловіки розгойдувалися на глибоких вибоїнах, і час від часу Верн мало не вдарявся головою у вікно. Давні друзі, майже однолітки, вони полюбляли рибалити і часто разом брали участь у розслідуванні справ. Зараз обидва були мовчазні перед перспективою того, чию саме смерть їм, можливо, доведеться засвідчити.

Стів і Бенжі сиділи в кузові пікапа, тримаючи свої велосипеди, й не видали жодного звуку, аж доки автомобіль не спинився.

— Він там, за кущами, містере Джексон.

Ед вийшов з машини.

— Чекайте тут, хлопці.

І разом із лікарем Мерфі вони стали пробиратися до того місця, де лежав Чейз. Іще коли пікап під’їхав, звідусіль здійнялося вороння і, галасуючи, подалося геть. А от дрібні пташки, злетівши, досі кружляли в повітрі. Своїм цвіріньканням вони немов нагадували про те, що життя триває.

— Так і є, це Чейз. Сем і Патті не переживуть того, що сталося.

Чейз був єдиною дитиною Ендрюсів. Кожну деталь, яку вони замовляли, кожен долар, що клали на рахунок, кожен цінник, котрий вивішували у своєму салоні «Вестерн Авто», — усе це вони робили для нього.

Присівши навпочіпки поруч із тілом, Верн приклав свій стетоскоп і, не почувши серцебиття, констатував смерть.

— Як гадаєш, коли це сталося?

— Я б сказав, близько десяти годин тому. Коронер знатиме напевно.

— Певно, заліз минулої ночі на вежу і впав.

Верн коротко оглянув Чейза, намагаючись не ворушити його, а потім став поруч із Едом. Обидва були не в змозі відвести погляди від хлопця.

У широко розплющених очах на його застиглому обличчі досі віддзеркалювалось небо, а розтулений рот зяяв, наче темне провалля.

— Скільки разів я казав, що щось подібне неодмінно має трапитися, — промовив шериф.

Вони знали Чейза від самого народження. Спостерігали, як із чарівного малюка він перетворився на симпатичного підлітка, потім — на зіркового квотербека і місцевого серцеїда. Згодом, подорослішавши, він долучився до справи своїх батьків. А не так давно цей привабливий юнак одружився з найгарнішою в місті дівчиною. Та з’ясувалося, що смерть мала на нього свої плани.

Першим тишу порушив Ед:

— Знаєш, єдине, чого я не розумію, — це те, чому інші не прибігли по допомогу. Він завжди бував тут із компанією або принаймні удвох із кимось.

Шериф і доктор коротко і з розумінням кивнули один одному. Обидва знали, що попри свій сімейний стан Чейз не раз приводив сюди інших жінок.

— Нам не слід тут лишатися. Відійдімо трохи, здалеку видніше. — І Ед попрямував назад до машини, високо підіймаючи ноги.

— А ви, хлопці, стійте на місці, не топчіться, щоб не лишати ще більше слідів! — гукнув він у бік пікапа.

Вказавши на відбитки ніг, що вели від основи вежі через трясовину і зникали десь за три метри від тіла Чейза, шериф спитав у хлопців:

— Це сліди, що ви лишили сьогодні вранці?

— Так, сер. Ми дійшли тільки до того місця і, коли побачили, що то Чейз, — одразу ж назад. Он там ми сіли на велосипеди.

— Гаразд, — мовив Джексон. — Верне, щось не так. Біля тіла немає слідів. Якщо він був із друзями чи з кимось іще, щойно він упав, вони мали б прибігти на це місце, стати поряд або опуститися навколішки, щоб перевірити, чи він ще живий. Поглянь, які глибокі відбитки лишили ми в цьому багні, утім інших слідів тут нема. Ніяких ознак того, що хтось іще йшов до вежі, повертався від неї або ж підходив до тіла.

— Може, він був тут сам? Це все пояснило б.

— А де ж тоді поділися його власні сліди? Яким чином міг Чейз Ендрюс пройти стежкою, перетнути ділянку болотистого ґрунту, щоб дістатися драбини, а потім вилізти нагору і не лишити жодного відбитку своїх ніг? Це вже взагалі купи не тримається.

4 Школа

1952

Минув тиждень від дня народження Каї. Вона саме стояла на річковій мілині, мало не по щиколотки зануривши босі ноги в мул, і спостерігала за пуголовком, який невдовзі мав обернутися на жабу. Аж раптом дівчинка підскочила на місці. Десь здалеку долинув звук автомобіля, що намагався проїхати піщаною стежкою. Ніхто й ніколи ще не приїжджав машиною до їхньої хижі. Аж ось з-поза дерев долинув нерозбірливий шум голосів — чоловічого та жіночого. Кая миттю чкурнула в найближчі зарості: звідси можна було побачити, хто наближається, і за потреби — накивати п’ятами. Цього навчив її Джоді.

З машини вийшла висока жінка і, як і мама колись, зробила кілька хистких кроків по піску у своїх черевичках на високих підборах. Певно, ці люди приїхали забрати її до сирітського притулку.

«Я легко зможу втекти від неї. Вона в тих черевичках одразу ж носом заоре в пісок», — подумала Кая й залишилась на своєму місці, спостерігаючи, як незнайомка ступила на веранду.

— Агов! Є хто вдома? Це шкільний інспектор. Я приїхала, щоб забрати Кетрін Кларк до школи.

А це було вже цікаво. Кая заніміла з несподіванки. Вона вважала, що діти починають ходити до школи, коли їм виповнюється шість. А вони лиш тепер, роком пізніше, спохопилися.

Кая зеленого поняття не мала, як розмовляти з дітьми, а з учителями й поготів. Проте вона дуже хотіла навчитися читати, а ще — дізнатися, яке число іде після двадцяти дев’яти.

— Кетрін, сонечко, якщо ти мене чуєш, будь ласка, озвися. Це закон, люба: ти повинна ходити до школи. Не хвилюйся, тобі там сподобається. Щодня ти отримуватимеш безкоштовний гарячий обід. Думаю, сьогодні в їдальні дають пиріг із курятиною.

А це вже навіть більше ніж цікаво! Кая була голодна. Дуже голодна. На сніданок вона знову їла кукурудзяну кашу, цього разу — перемішану з потовченими солоними крекерами, позаяк удома не лишилося й дрібки солі. Одну життєву істину вона вже встигла засвоїти: без солі каша не смакує. І попри те що Кая куштувала пиріг із курятиною лише кілька разів у своєму житті, вона й досі пам’ятала його золотаву скоринку, хрустку зовні і м’яку всередині. Ніби наяву, вона одразу ж відчула смак тушкованого м’яса, що тане в роті… Порожній шлунок узяв контроль над її тілом і змусив вийти зі схованки за кущами карликових пальм.

— Привіт, крихітко. Я місис Кулпеппер. Ти вже доросла, отож час ходити до школи, чи не так? — промовила жінка.

— Так, мем, — відповіла Кая, низько схиливши голову.

— Це нічого, що в тебе немає взуття. Є й інші дітки, які приходять босоніж. Але, як і всі маленькі дівчата, ти повинна надягнути спідницю. У тебе ж є сукня або спідничка, люба?

— Так, мем.

— Чудово. Ходімо, я допоможу тобі вдягнутися.

Місис Кулпеппер рушила за Каєю через ґанкові двері й повинна була переступити через цілий ряд пташиних гнізд, які дівчинка акуратно розклала на веранді. У спальні Кая надягла єдину сукню, з якої вона ще не виросла і одна бретелька якої була підколота булавкою.

— Усе гаразд, сонечко, ти в ній така гарненька.

Місис Кулпеппер простягнула їй руку, і Кая втупилась у неї поглядом. Минуло вже багато тижнів, відколи вона відчувала дотик іншої людини, а торкатися незнайомиці їй не доводилося ще ніколи в житті. Але вона поклала свою маленьку долоньку в руку місис Кулпеппер і пішла з нею піщаною стежиною до машини, за кермом якої сидів мовчазний чоловік у сірому капелюхові. Дорогою, зіщулившись на задньому сидінні, Кая жодного разу не усміхнулась, бо почувалася дуже незатишно.

У Барклі-Коуві була лише одна школа для білих. Усі діти — від першокласників до випускників — розміщувались у двоповерховій цегляній будівлі, у кінці Мейн-стріт. Темношкірі відвідували свою школу — одноповерхову конструкцію з цементних блоків поблизу кварталу для темношкірих.

Коли Каю привели до вчительської, там, у відомостях, знайшлося її ім’я, але дата народження не була зазначена, тож дівчинку записали у другий клас, попри те що раніше вона не ходила до школи. Їй сказали, що перший клас однаково був уже переповнений. До того ж шкільна адміністрація, мабуть, вирішила, що для дитини з боліт це не має значення — адже вона може покинути навчання за кілька місяців. Поки директор вів Каю коридором, у якому відлунювали їхні кроки, у неї від хвилювання на чолі виступив піт. Нарешті вони дісталися класної кімнати. Директор розчахнув двері й легенько підштовхнув дівчинку вперед.

Картаті сорочки, пишні спідниці, взуття, море різного взуття, кілька пар босих ніг і очі — усі очі звернені до неї. Вона ще ніколи не бачила так багато дітей. Скільки їх тут було? Може, дюжина? Учителька, та сама міс Еріел, котрій хлопці на вулиці допомагали нести пакунки, відвела її до парти десь у кінці класу і вказала на маленьку поличку, куди можна було покласти шкільні речі. Та в Каї не було із собою жодних речей.

Повернувшись за свій стіл, учителька сказала:

— Кетрін, підведись, будь ласка, і назви класу своє повне ім’я.

Живіт у дівчинки скрутило в тугий вузол.

— Нуж-бо, люба, не соромся.

Кая підвелась.

— Міс Кетрін Даніела Кларк, — чітко промовила вона, бо мама колись сказала, що саме так звучить повне її ім’я.

— Гаразд. Ти можеш вимовити для нас по літерах слово «пес»?

Кая мовчала, втупивши очі в підлогу. Джоді та мама встигли навчити її всього кількох літер. Вона ще ніколи не вимовляла вголос по літерах жодного слова.

Від страху її почало трохи нудити, проте вона спробувала: «Пе-е-се».

Рядами прокотилася хвиля сміху.

— Тс-с! Ану тихо! — вигукнула міс Еріел. — Ми ніколи, чуєте, ніколи не сміємося одне з одного. Вам слід це добре затямити.

Кая опустилася на стілець, мріючи стати такою ж непомітною, як крихітний жук-короїд на вкритому широкими складками стовбурі дуба. Та попри ніяковість вона всім тілом поринула вперед і з нетерпінням чекала, коли ж скажуть, яке число іде після двадцяти дев’яти. Натомість міс Еріел весь урок розповідала про щось, що називалося фонетикою, а учні, всі як один, хором повторювали за нею різні звуки — а, о, у. Каї це нагадувало голубине туркотіння.

Близько одинадцятої з коридору до класної кімнати долинув апетитний аромат свіжих булочок та пиріжків. У Каї одразу ж скрутило живіт, а коли клас нарешті вишикувався в одну лінію і рушив до їдальні, рот її наповнився слиною. Дивлячись, як це роблять інші, дівчинка взяла тацю, поставила на неї зелену пластикову тарілку й поклала столові прибори. На прилавку прорізаного у стіні кухні широкого вікна вона побачила величезну пательню, а в ній — гарячий пиріг з куркою. Його рум’яна хрустка скоринка та духмяна начинка були саме такі, як їх уявляла Кая. Висока темношкіра пані, що весело зверталася до деяких дітлахів на ім’я, поклала їй на тарілку великий шмат пирога, порцію обсмаженої в маслі квасолі й пухку булочку. Наостанок у неї на таці з’явився банановий пудинг і невеличка біло-червона картонка молока.

Кая зробила кілька кроків до столів, проте одразу побачила, що за більшістю з них невеликими групами уже сидять діти, розмовляють, сміються. Вона одразу ж упізнала Чейза Ендрюса та його приятелів, але, пригадавши, як вони мало не збили її тоді на своїх велосипедах, пішла в інший бік і сіла за порожній столик. Кілька разів вона мимохіть кидала короткі погляди на хлопців, адже це були єдині знайомі їй тут обличчя. Та вони, як і всі навкруги, не звертали на неї жодної уваги.

Кая глянула на свою порцію пирога — в начинці були шматочки курятини, моркви, картоплі й трохи горошку. Зверху — золотаво-коричнева скоринка. Нараз її увагу привернули дівчата, що зайшли до їдальні. Вони були вдягнені в пишні, мов піна, кринолінові спідниці. Одна з них, білявка, була висока й худа, друга гладка, щокаста. На мить Кая замислилась. Як же їм, мабуть, незручно лазити в такому вбранні по деревах. І за жабами по мілині не побігати… І навіть ніг власних не побачити.

Коли вони наблизились, Кая опустила очі в тарілку. А що, як вони сядуть коло неї? Чи повинна вона з ними розмовляти? А втім, дівчата пройшли повз неї, щебечучи, мов пташки, і приєдналися до своїх друзів за іншим столом. Попри сильний голод Кая раптом відчула, що в горлі пересохло, тож вона спромоглася відкусити лише кілька шматочків пирога і запила його молоком. Коли картонна коробка спорожніла, вона потай, так, щоб ніхто не бачив, сховала в неї решту пирога і разом з булочкою загорнула все у серветку.

До кінця уроків дівчинка не промовила жодного слова. Навіть коли міс Еріел про щось її запитувала, вона, не бажаючи знову виставляти себе на посміховисько, сиділа мовчки. Кая вважала, що це вона має слухати те, що розповідає вчителька, а не навпаки.

Коли продзвенів останній дзвоник, дівчинка сіла у шкільний автобус: її обіцяли висадити за п’ять кілометрів від дому, бо далі проїхати через пісок було неможливо. Це також означало, що кожного ранку вона мусила долати ту саму відстань, щоб її забрали й відвезли до школи.

Дорогою автобус розгойдувався, оминаючи глибокі вибоїни та зарості високої трави. Раптом Кая, котра принишкла в кінці салону, почула перешіптування та хихотіння. А потім ті самі дівчата з їдальні — Висока-худа-білявка та її подружка Пухкенька-щокаста, які сиділи попереду, почали глузувати з неї.

— Агов! МІС Кетрін Даніело Кларк! Де ти живеш? Авжеж під кущем! А миєшся під дощем, — заверещала одна з них.

А друга, сміючись, докинула:

— Поглянь на своє плаття — воно з річкового латаття!

Урешті автобус спинився посеред густого лісу на перехресті якихось стежок. Водій відчинив дверцята, і Кая прожогом вилетіла з них. Задихаючись, вона промчала мало не кілометр, аж поки не побачила знайому піщану стежину. Діставшись домівки, дівчинка проминула хижу, не спиняючись пронеслась через зарості карликових пальм до лагуни, а звідти через дубовий гай вибігла до океану. Вона увірвалася на порожній пляж, і тієї ж миті море відкрило для неї свої сині обійми, а свавільний вітер розтріпав заплетене в косу волосся. І знову, вже вкотре за цей день, вона відчула, що до очей підступають сльози.

Перекрикуючи ревіння могутніх хвиль, Кая покликала пташок. Океан співав свою прадавню пісню басом, а чайки підспівували йому сопрано. Пронизливо лементуючи, вони кружляли понад берегом, поки дівчинка кидала їм шматочки пирога і булки. Розпрямивши ноги та вигнувши шию, чайки безшумно опускалися на пісок.

Кілька пташок підступили до Каї й легенько щипнули за пальці та п’яти, намагаючись підібрати крихти просто з-під її босих ніг. Дівчинці стало лоскотно, і вона почала сміятись, та скоро сміх змінився сльозами. Невпинним потоком вони струменіли її обличчям, і разом із ними назовні вихоплювалися придушені ридання. Коли в картонці з-під молока нічого не залишилося, Кая стривожилась, що птахи покинуть її — так само, як це вчинили всі, кого вона знала. Проте чайки посідали довкола і стали неквапом розправляти й чистити свої довгі сірі крила. Тож і вона присіла на пісок, уявивши раптом, як добре було б забрати усіх їх із собою додому. Вона вмостилася б разом із пташками у своєму ліжку і від їхнього тепла відчула б себе затишно, наче у гніздечку.

Минуло два дні, і Кая знову почула звук коліс на стежині неподалік дому. Вона одразу ж помчала до маршів, лишаючи чіткі глибокі відбитки на піску, скралася мілиною, щоб приховати свої сліди, а потім ще кілька разів пробігла сюди-туди, щоразу змінюючи напрям. Наостанок вона зробила кілька кіл на багнистому ґрунті, а ділянку твердої землі подолала, перестрибуючи з кущиків трави на гілки й галузки.

Люди зі школи продовжували приїжджати за нею раз на два-три дні протягом кількох наступних тижнів. Щоразу водій у сірому капелюхові намагався знайти Каю, прочісував усе довкруг, та жодного разу не натрапив на її слід. Врешті настав той день, коли за нею ніхто не приїхав. Замість шуму двигуна чути було лише каркання ворон. Безпорадно опустивши руки, дівчинка стояла і дивилась на безлюдну стежку.

Кая так ніколи й не повернулася до школи. Вона, як і раніше, стала збирати мушлі і спостерігати за птахами, адже була переконана, що тут їй ще є чого повчитись. «Я вже вмію туркотіти, як голуб, — думала вона, — і я найкраща з усіх, дарма, що в мене нема ані пишної спідниці, ані такого взуття, як у них».

Одного спекотного ранку, за кілька тижнів після свого візиту до школи, Кая видерлася на високе дерево, на якому ще трималася халабуда її братів. Вона сподівалася знайти там якусь забуту іграшку, ну бодай кораблик із піратським прапором. На самоті уява розквітає, тож, потураючи своїм фантазіям, Кая вигукнула:

— Агов, пірати! Уперед!

Змахнувши уявною шаблею, вона зістрибнула з дерева, ладна йти в атаку. Та враз пекучий біль мов блискавка обпік її праву ногу. Коліна в дівчинки підігнулись, і з пронизливим зойком вона впала долі. Насмілившись глянути на свою стопу, Кая побачила, що з неї стирчить довгий іржавий цвях, який глибоко увіп’явся в тіло.

— Тату! — гукнула вона в розпачі. Гарячково намагаючись згадати, чи повернувся він додому минулої ночі, вона покликала знову: — Тату, ДОПОМОЖИ МЕНІ!

Та відповіді не було. Тоді вона сягнула рукою й одним швидким рухом висмикнула цвях, голосно виючи, щоб притлумити біль.

І ще довго Кая скімлила, перебираючи руками по піску. Нарешті таки вмостила ногу ближче до очей і оглянула ступню. Крові майже не було, лише маленька глибока ранка. І тут вона раптом згадала про щось, від чого шлунок їй одразу ж скрутило, а на шкірі виступили сироти. Одного разу Джоді розповів їй про хлопця, який наступив на іржавий цвях. Він вчасно не зробив щеплення, і через це його вразив правець. Бідоласі так сильно звело щелепу, що він не міг навіть рота розтулити. Далі — гірше. Його спина вигнулася дугою, і рідні вже нічим не могли йому зарадити — вони стояли й дивитися, як хлопчина помирає в судомах.

Розповідаючи це, Джоді тоді сказав, що є лише два дні, щоб зробити щеплення. А інакше — кінець. Єдине, чого він не пояснив, це що таке щеплення і де його дістати.

— Треба щось робити, бо мені теж зціпить щелепу. Не можна сидіти тут і чекати на тата, — сама до себе промовила дівчинка.

Мокра від поту, вона над силу прошкутильгала через пляж і сховалася в тіні дубів, що росли довкола хатини.

Мама завжди обробляла рани солоною водою, а потім накладала на них трохи мулу, змішаного з усілякими лікарськими травами. Позаяк солі в домі не було, Кая дошкандибала якось до маленького потічка води, такого солоного, що під час відпливу на березі випадали білі кристали. Вона сіла на землю і вмочила стопу в болотну воду. А потім стала рухати щелепами. Вдавано позіхала, прикидалася, що жує, плямкала — ладна була чинити будь-що, аби лиш не зціпилися зуби. Минула майже година, приплив відступив, і Кая змогла вирити в чорному мулі невелику ямку, у яку обережно поставила ногу по щиколотку. Вогка гладенька земля м’яко торкалася її шкіри, прохолодне повітря освіжало, а орлиний клекіт десь у високості відволікав від тривожних думок.

Надвечір Кая зголодніла, тож мусила повернутися до хижі. Батька досі не було вдома, і з’явитись він міг нескоро, адже більшість його ночей минало за покерним столом під віскі. Кукурудзяна крупа закінчилась, але, обнишпоривши всю кухню в пошуках бодай чогось їстівного, Кая натрапила на стару засалену бляшанку маргарину «Кріско». Підчепивши білий жир на кінчик ножа, вона намазала його на солоний крекер. Куснула раз, другий, потім ще — і зрештою з’їла п’ять чи шість таких канапок.

Скрадалася ніч. Прилігши на веранді, дівчинка стала дослухатися, сподіваючись почути, як батько пристає до берега у своєму човні. Всю ніч вона то поринала в тривожний сон, то виринала з нього, але, певно, таки задрімала вдосвіта, бо коли прокинулася, то сонце яскраво світило їй в обличчя. Найперше Кая зробила кілька швидких рухів щелепами — рот розкривався. І то добре!

Вона продовжувала ходити — підстрибцем, якомога менше наступаючи на ушкоджену ногу, — від хатини до струмка із солоною водою й назад. Коли за рухом сонця Кая визначила, що минуло дві доби, вона знову перевірила, чи рухається щелепа. Рот досі відкривався й закривався, і десь глибоко в неї з’явилась надія, що, можливо, все минеться.

Тієї ночі, загорнувшись у простирадло, з компресом із річкового мулу, примотаного до стопи старою ганчіркою, Кая подумала: а що, як вона не доживе до ранку? Але одразу згадала: ні, це не сталося б так просто — її спина мала б вигнутися дугою, а руки і ноги скрутили б судоми.

У попереку щось наче кольнуло, і Кая сіла на ліжку.

— Ой ні. Ой ні. Мам. Мамочко!

Неприємне відчуття повторилось, і Кійя прислухалася. З полегкістю вона зрозуміла, що це всього лиш сверблячка. Врешті, знесилена, вона занурилась у сон, а коли розплющила очі, у верховітті дубів біля будинку туркотіли голуби.

Протягом наступного тижня Кая двічі на день ходила до потічка, а їла самі лише крекери з маргарином. Батько досі не вертався додому. На восьмий день вона вже могла вільно рухати стопою, а біль відчувала лише під шкірою. Дівчинка станцювала маленький переможний танок, радісно вигукуючи:

— Я жива! Жива!

Наступного ранку Кая знову рушила на пляж у пошуках піратів.

«Перше, що я зроблю, — це змушу свою команду прибрати звідси всі цвяхи!»

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.