2022

ISBN 978-966-982-942-9 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

В оформленні обкладинки використано фотографію
Сергія Моргунова

Дизайнер обкладинки Анастасія Рам

Текст містить ненормативну лексику

Чех А.

Ч-56 Точка нуль : збірка есеїв / Артем Чех. — Х. : Віват, 2018. — 224 с.

ISBN 978-617-690-938-5

Ця книжка виходить у люди після тривалої паузи в літературній творчості Артема Чеха. Мобілізований у п’ятій черзі, письменник пробув 10 місяців на передовій, і тепер він без пафосу й надмірного натуралізму, зі здоровою самоіронією та відвертістю створює образ сучасного українського військового — не глибоко травмованого невдаху, розчавленого обставинами, не ідеалізованого безстрашного епічного воїна, а героя нашого часу.

УДК 821.161.2

ББК 84(4Укр)

© Чередник А., 2017

© ТОВ «Видавництво “Віват”», 2017, 2018

«Тору», «Лісу», «Маестро», Сані Б., «Юному»

Нові сни

Нові сни

Цей автобус із провокаційною емблемою «Танцюють всі» — знущально комфортний, ніби везе пасажирів не на полігон, а на якісь «грязі». Сорок один новобранець і двоє офіцерів супроводу. Ми їдемо до рівненської учебки.

Коли закінчилися столичні висотки й почався ліс, я мало не заплакав. Сентиментальний, зворушений передчуттям нового життя. Спантеличений новим амплуа. Схвильований невідомістю. Сповнений якогось хворобливого бажання чимшвидше вдягнути форму й ходити в піксельці, як усі ті, інші, на яких дивився впродовж останнього року зі змішаним почуттям захвату та провини. Хоча я знав, що мене неодмінно мобілізують. Як не в січні, то у квітні. Як не у квітні, то в червні. Такі речі відчуваєш. Я навіть звільнився з роботи. Книжку хотів дописати. Не встиг.

Автобус зупиняється, мужики сунуть до виходу. Хтось чіпляє мене ліктем. Замість «вибачте» чую матюки.

— Туалет за заправкою, — люб’язно повідомляє офіцер. — Тільки, будь ласка, без «горючого».

— Авжеж, без «горючого», — погоджуються мужики.

Алкоголь придбаний ще звечора, дбайливо упакований або розлитий у пластикові пляшки з-під лимонаду.

Стали перекурити. Один невисокий дядько заводить:

— Сниться мені вже років двадцять сон: шо везуть мене в армію. Я їм кажу: та я вже служив, а вони — ніхєра, їдь служи. І сниться вокзал, автобус, я йду, чоботи жмуть. Як почалося на Донбасі, цей сон мені щоночі снився. От і повістка прийшла, і я йду. Як у сні.

Решта мужиків кивають на знак згоди, зітхають і наввипередки діляться власними байками й історіями. Згадують Лівію з Єгиптом сімдесят шостого, Афган вісімдесят дев’ятого, розповідають про Югославію дев’яносто четвертого. Доброволець, який двадцять шість років відкатав на швидкій, вторуючи офіцеру, закликає всіх утримуватися від алкоголю.

Розсілися й рушили. Потомлені від збудження, усі нервово перешіптуються, хмуро вдивляються в ландшафти за вікном. Від алкоголю не втримуються.

Я наминаю бутерброди: булочки «малятко» із «закарпатським» сиром. Думаю, чи варто комусь запропонувати, чи не здаюся їм жмотом? Чи ще зарано? Може, пізніше, коли роззнайомимося? Дивлюсь на тих, хто з пластикових пляшок п’є щось схоже на коньяк, — теж нікому не пропонують, п’ють між собою. Заспокоююсь.

Десь там, біля Святошинського військкомату, залишилась моя дружина, розгублена й зосереджена на нових випробуваннях. У неї теж почалося нове життя: сповнене холодних ночей і бентежних ранків. Скільки ми не побачимося? Місяць? Два? Рік? Ніколи?

Тоді мені вперше здалося, що я проживаю чиєсь життя. І бачитиму віднині чиїсь сни. І займатиму чиєсь місце, щоб стати героєм, щоб стати боягузом. Або померти.

Так чи інакше, у кожного з нас будуть нові сни.

Отаманщина

Перше, що я бачу в учебці, проминувши адміністративні будівлі й опинившись у наметовому містечку, — це пісок і волосся. Замість землі — пісок, місцями перетертий на порох. І волосся. Короткі й довгі, чорні, руді, сиві пасма, ніби шаґі, килим із довгим ворсом, встеляють землю. Вечірній вітер розвіює волосся, воно літає над наметами, наче тополевий пух. Біля розеток на табуретах сидять мужики з аж занадто засмаглою шкірою. Їх голять такі само голомозі, із в’ялими животами й шрамами по всьому тілу від колишніх операцій.

Я разом із десятком киян, яких зібрали під Святошинським військоматом, боязко йду між наметами, ловлячи на собі зацікавлені погляди місцевих старожилів.

— Пацани, звідки? — чуємо ми.

— Київ, — відповідаємо.

— Сталіца! Бу-га-га!

Приблизно такими є шаблонні сцени у фільмах, де головний герой потрапляє до тюрми й уперше проходить через блок до своєї камери.

Наша форма — надто нова, чоботи — надто лискучі, шкіра — по-весняному бліда, у кишенях повно дорогих сигарет, а на головах — залишки модельних стрижок.

Ми одразу потрапляємо на вечірнє шикування. Уздовж шеренги четвертої роти розвідки перевальцем походжає череватий старлєй у новенькій британській формі з емтіпі[1]. Він чмирить зальотчиків, курить одну за одною та насміхається з особового складу. Приблизно дві сотні мобілізованих моєї роти — на вигляд табірники. Дехто з готовністю реагує на жарти старлєя й гигоче чорним від беззубості ротом. Тхне потом і перегаром.

Над наметами майорять де нові, де доволі пошарпані прапори. Жовто-блакитні та червоно-чорні. За табором тліє сміттєзвалище. Шибає нужником. «Господи, — думаю, — куди я потрапив, хто всі ці люди і де ті звитяжні й браві юнаки з рекламних бордів? Де всі ці юристи, дизайнери, журналісти, рекламники? Де ті, хто продав свої ролс-ройси та подався на фронт? Що це за чорна гвардія, що це за махновсько-григор’євська рвань? Де натиснути “Ctrl Z” і повернутися — назад, до чистих столичних вулиць і вилизаного офісу?»

Я стою в новій, ще не вигорілій піксельці, біля ніг лежить польський наплічник, який нам видали разом із формою, і червоний рюкзак «дойтер»; мої долоні спітніли, і саме цієї миті я усвідомлюю, що назад дороги немає. Тільки вперед, разом із кіннотою, верхи на тачанці з багнетом в одній руці, з маузером у другій — топити, рубати, стріляти та принагідно не збожеволіти від цієї задушливої отаманщини. Такі вони — ініціація, армійський постриг, хрещення брудом і калом.

— Звикай, — каже мені Льоша, що приїхав разом зі мною. Та він, на відміну від мене, має армійський досвід. Він чудово знається на тутешніх законах і звичаях.

Уже посутеніло. Над наметовим містечком гудуть комарі. Нас ведуть на екскурсію до місцевого туалету. Довгий, метрів тридцять, сарай, оббитий дошками, знятими, очевидно, з іншого сараю. Уздовж нього, попід стінками, — дві траншеї. У траншеях — нечистоти, білі розсипи хлорки і кров. Здається, геморой — найпоширеніше захворювання тут.

На мить я уявляю, як завтра вранці робитиму свої темні справи, сидячи дупа до дупи з іншими. Намагаюсь відігнати цей образ. Думаю про те, що буде за місяць-півтора: я, коротко стрижений, засмаглий, з облупленим носом і брудними від мазуту руками, сидітиму на ослінчику під наметом і вдивлятимуся в обличчя новоприбулих. Здається, я навіть спльовуватиму. Можливо, навіть крізь зуби. За цей час моя пікселька зітреться до одноманітної світлої охри, мої берці посіріють від пилу, мої ноги зашкарубнуть від мозолів, попереду на мене чекають нові випробування, колектив, частина, напевне ж — війна, можливо, навіть каліцтво чи смерть… А поки я — новенький, я пахну свіжим потом і ранковим «Живанші», я зранений побаченим і пришиблений передчуттям невідворотності.

Ну, а мій отаман — он стоїть — череватий мудак у «британці».

1 MTP (англ. Multi-Terrain Pattern) — маскувальне забарвлення для різних типів місцевості.

Один день

Найпронизливіші сни приходять перед підйомом. Зазвичай сниться щось із життя на Великій землі: дружина, син, люди з минулого, інститут, школа. Ці видіння тривожні та мулькі, адже після пробудження усвідомлюєш, що насправді вже три тижні ти не належиш собі. «Де я, чому я, — укотре думаєш, вилазячи зі спальника. — І що дасть мені новий день?»

Ці перші півгодини нового дня — недобрі до тебе, адже демони сумнівів і страхів напосідають чомусь саме спросоння. Та варто поснідати й пройти принизливу процедуру ранкового шикування, як над головою розвиднюється, усе стає на свої місця. Страхи розсіюються, сни забуваються, до командира взводу вже не відчуваєш такої мутнуватої ненависті, як зі сну. Та й ми, здається, не так дратуємо його.

Ідемо на полігон. Уже о восьмій сонце обпікає шиї та носи. Наші берці здіймають густу стіну з білого піску. Дихати важко. Іноді переходимо на біг. Але при цьому розмовляємо. Про що? Розмовляємо про попередні роботи, колишні досвіди, пережиті трагедії, перейдені рубежі та, звісно, про зброю, техніку та їхні характеристики. Щоправда, усі ці скорочення та абревіатури мені мало про що говорять. Про що вони можуть мені сказати, якщо я був із тих нечисленних хлопців, які у «Війні і мирі» пропускали розділи про війну?

Нас учать стріляти. Дехто з бувалих говорить, що вчать неправильно, мовляв, на передовій ніхто так не стріляє. Нас учать повзати й окопуватися. А ще вчать багато бігати, так, ніби там ми повсякчас тікатимемо від смерті або бігтимемо за нею. Усі ці навчання підкріплено незбагненними крайнощами з боку інструкторів: від маніакального ригоризму з бланками, звітами й нашими підписами в кожному стовпчику до пофігізму в дотриманні елементарних правил безпеки. То ми вистоюємо багатогодинні черги за тридцятьма набоями й підписуємося на десятках папірців, то нам безконтрольно роздають ящики з «мухами»[2] й майже не стежать за тим, хто і куди стріляє.

З повзанням і бігом усе простіше. Тут є лише твої ноги, ходовий вітер і серце. Добре, якщо воно здорове. Для декого біг перетворюється на такий собі макабр із неминучим фіналом у сухому піску. Їх поливають водою, транспортують до медпункту, пхають валідол до пересохлого рота. У таких випадках інструктор кричить:

— Це «двохсоті»! Усе, блядь, їх більше нема! Їм кінець! Біжімо далі!

Біжимо далі. Я думаю про «двохсотих». Зрештою, судячи з їхніх облич і зважаючи на їхній вік, — вони вже давно «двохсоті». Просто ще не усвідомили цього.

Повертаємося до табору. Обідаємо, начищаємо зброю. О четвертій — шикування й нові навчання — аж до темряви. Іноді інструктори лінуються вести нас на полігон, тоді сидимо в наметах. Плавимося від спеки, чекаємо на вечерю, стоїмо в черзі до «чіпка» — польового кіоску, де можна купити все необхідне, окрім алкоголю.

Намагаюся читати. Але вже з першого тижня в учебці зрозумів, що про це доведеться забути. Читати не виходить: надто гучно працює радіо, надміру тисне спека, новий досвід та умови — емоційно потужніші за будь-які тексти.

Увечері заповзаю в спальник. Ночі тут холодні, ніби в субтропічній прерії. Зверху вкриваюся ковдрою. Комусь звідкись передали телевізор, тепер він перекрикує радіо. Хтось опівночі заходився смажити картоплю. Знадвору чути розбірки розвідників і пушкарів[3], 50-ваттна лампочка, що самотньо звисає з-під стелі, сліпить, ніби на луб’янському допиті. Накриваю голову курткою. Провалююся. Крізь туман і солодкі кошмари намагаюсь аналізувати своє перебування тут. «Чувак, — злюся сам на себе, — ти ж так цього хотів! Ти ж хотів усіх цих ігор у майора Пейна та Алена Лефевра, тренувань і муштри до безпам’ятства, війни до перемоги й повернення з війни славним воїном? Хотів стати одним із них? Хотів спробувати на смак свій істинний патріотизм? Тож звикай, пристосовуйся. Або ламай усе до біса!»

2 РПГ — реактивний протитанковий гранатомет.

3 Артилеристи (військ. жарґ.).

Страсті за «увалом»

Мобілізовані в учебці поділяються на тих, хто хотів би звідси виїхати принаймні на день, та тих, кого безперервне перебування на полігоні в принципі влаштовує. Перші — це переважно сімейні й аватари. За межами полігона — звичне життя, від якого вони вже відвикають, немов від колишньої коханки, але пам’ять змушує їх хвилюватися та нервово посміхатися, зачувши слово «звільнення». На два дні, на день, на кілька годин. У моєму взводі є чоловік, який поїхав додому на чотири години. У дорозі він провів десять. Але ж побачив дітей, дружину, випив молока та поїв домашніх котлет.

Для когось виїхати й до Рівного, це неподалік, — розкіш. У місті є кафе, ринок, у місті є банкомати й супермаркети. Ще в місті можна випити. Не тутешній шмурдяк, від якого забирають до шпиталю, а нормальної, чистої і, головне, відносно безпечної водяри. А потім з особливим шиком, по формі, у піксельці, не звертаючи уваги на гидливі погляди пасажирів, напівпритомним проїхатися в костопільській маршрутці. Через таких от аватарів командири неохоче відпускають адекватних мобілізованих. Іноді не пускають просто так.

— Нет.

— Чому?

— Я сказал — нет.

Часом буває навпаки: офіцер у доброму гуморі відпускає «в увал» половину взводу. Когось — на день, когось — на три години.

З незвички місто лякає, захоплює, дивує. Спливають давно забуті відчуття, щось ностальгійне, напівпрозоре, навіяне з дитинства. Ось ти після трьох тижнів, проведених у дитячому таборі між вузенькою річкою та сосновою посадкою, повертаєшся додому, ідеш містом, пізнаєш і згадуєш його, зупиняєшся зором на особливо важливих для тебе об’єктах… Найбільше дивують люди в цивільному одязі. «Ви існуєте? Дякую, мені приємно на вас дивитися». У кав’ярні йдеш до вбиральні та чи не вперше за останній тиждень дивишся на своє віддзеркалення. «Чувак, це ти? Змінився».

Ідучи містом, стримуєшся, аби за звичкою не відхаркуватися на землю чи не сякатися з лівої та правої ніздрі поперемінно. Сахаєшся велосипедистів і з острахом переходиш дорогу. Потрібно небагато: усміхнена офіціантка із пластмасовими сережками, дві чашки американо, тістечко «Ніжне», п’ятнадцять хвилин у книгарні, півгодини в парку, вільний вибір печива в супермаркеті, півкіло полуниць, бентежні звуки міста. Усе це знайшлося в Рівному. Додому мене цього разу не відпустили.

Відпускати бояться. Як кажуть на Прикарпатті, псові немає віри. Бояться, що поріжеш або пристрелиш когось у дорозі. Або зґвалтуєш. Або з’їси чиюсь собачку. Або випорожнишся під пам’ятником визначному діячу культури. Або приїдеш п’яний. Або не приїдеш взагалі. Як верховинський Вовчик. Кажуть, що він прийшов добровольцем. Жартують, що спустився з гір за сірниками — і його забрали до армії. У нього навіть паспорта немає, лише посвідка з лісництва. Вовчик служив справно, не косячив, від спиртного відмовлявся. А врешті випросив звільнення на чотири дні — сорок днів по батьку. І не повернувся: набридло служити. Справу передали до прокуратури. Командуванню — проблеми, солдатам — презумпція винуватості, Вовчикові — світить до п’яти років.

Або інший, новенький, родом із Луганська. Спокійний і приємний хлопець, брав участь у спортивно-масових заходах. Попросився до міста, а потім спізнився, заблукав, приїхав п’яний, із недопитою пляшкою горілки та пивом у наплічнику, стояв перед ротою й слиняво виправдовувався, мовляв, минулі травми дали взнаки, говорив щось про батька й про свіжий ковток свободи.

Ще один примудрився в супермаркеті поцупити дезодорант — його привезла міліція…

Бажання вирватися звідси бодай на кілька годин змушує багатьох хитрити, якось крутитися, обманювати, лукавити, підлещуватися, возити хабарі. Один комроти, наприклад, бере лише побутовою технікою.

Трохи часу за межами полігона надають сил, дозволяють відчути себе цивільним, а отже — вільним. Армія намагається привчити тебе до режиму та дисципліни, але спочатку це марна справа. За місяць не перевчити, не зламати волю чи компенсувати її відсутність. Згодом солдати до всього звикають, звісно. Примирюються з обставинами, інтегруються до системи, стають її частиною: від’ємною, іноді необов’язковою, буває — просто зайвою. Сидять на лавках під наметом, курять, травлять анекдоти, із тривогою думають про схід, із надією — про повернення додому, із відчаєм — про можливу смерть. Але не сьогодні, ні, точно не сьогодні.

Дмитрик

Дімі років сорок. Його чекає сім’я в Чернівецькій області. І він щодня телефонує дружині. Передає привіти і якісь недоречні для дорослого чоловіка «цьом-цьомчики» дітям. Найменшому — п’ять. Йому він теж передає привіти. Трапляється, говорить із дочкою. З ніжністю, з гумором, іноді — з настановчою інтонацією. Уже три тижні я думаю про те, що з таким дружив би. По-справжньому. Він час від часу підкидає мені цукерки. Допомагає зі зброєю або простими побутовими порадами: як краще зав’язувати берці, де взяти дошки для лагодження нар або чим промивати запалене око (з якоїсь радості мене наздогнав кон’юнктивіт). Я, звісно, вдячний йому за турботу, щиро розповідаю про свою сім’ю, про життя в столиці, розказую про людей, що траплялися мені в житті, про смуток, про біль, про правду і щастя. Він слухає уважно й вірить кожному моєму слову.

Щоранку Діма прокидається о п’ятій і біжить кілька кілометрів навколо соснової посадки. Бігає в чорних берцях. Як зробити їх м’якішими, він теж мене навчив.

— Будуть м’які, як в Іосіфа Віссаріоновича, — пояснив він. Однак, побачивши згодом мої придбані за власний кошт літні берці, утричі легші за армійські, знизав плечима й попросив не брати дурного в голову.

Після пробіжки Діма сідає на ослінчик під наметом, начищає взуття та закурює. Курить він не багато — не більше від десяти сигарет на день, але робить це смачно, цінуючи кожну затяжку. Їсть він також мало. Певно, для його метра шістдесяти багато й не потрібно. Але Діма неодмінно має в кишенях цукерки чи бублики, якими пригощає тих, хто йому симпатичний.

Мені з ним легко. Він схожий на батька (тобто не схожий). Або, швидше, на старшого брата (якого в мене нема). Діма з Чернівців. Чернівецький Діма. Іноді жартома я називаю його Дмитриком. Він сміється.

На війні йому буде легко. Власне, війна для нього починається вже сьогодні. Тридцята бригада їде кудись під Попасну. Кажуть, неспокійні місця. Але він упорається. І неодмінно повернеться до дружини та дітей. І більше ніколи не передаватиме їм привіти, адже проживе з ними до старості разом, в одному селі, на одній вулиці, як це часто буває.

— Мої батько й дід, дай їм Бог іще стільки ж прожити, — каже Діма, — живуть поряд, у сусідніх хатах. У нас на трьох вулицях усі мають одне прізвище.

До тридцятої бригади потрапити хотіли. Про неї чули. Бойовий колектив, злагоджений організм, багато втрат, ще більше подвигів. Але обрали з усієї розвідроти лише Діму. Й от він збирає рюкзак, віддає мені пакетик із барбарисками, стримано дякує за порядність, бажає вцілити й не втратити голову, обіцяє телефонувати, закидає рюкзак на плечі, чорну спортивну сумку міцно стискає в правій руці, не згинаючись, виходить із намету. І все. Я знову залишаюся сам серед тридцяти душ. Заходить старлєй, каже, що за два дні нас усіх розгребуть. Навіть аватарів і дебілів. «Навіть гомосексуалістів», — навіщось додав він, чим неабияк схвилював половину намету. Посипалися непристойні жарти.

Чекаємо. За годину почнуться вечірні стрільби. Я забуваю, що сьогодні вже чистив зброю, і наново розбираю автомат, думаючи про те, що більше ніколи не побачу Діму. Навіть якщо ми повернемося живі. Навіть якщо повернемося з перемогою, я більше ніколи його не побачу. З такими не зустрічаються випадково в метро або на пляжі в Одесі. Таких не стрінеш у мюнхенському аеропорту в перебіжках між гейтами чи в ніжинській електричці.

Такі, як він, повертаються до свого села в Чернівецькій області, сідлають старенького тракторця й до пенсії гарують на городах та посівних.

А такі, як я, ніколи не приїдуть до того села, аби провідати таких, як він. У житті так буває.

Отже, Гайсин

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.