2021

ISBN 978-966-982-532-2 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням: Sarah J. Maas. A Court of Wings and Ruin / Sarah J. Maas. — New York : Bloomsbury, 2017. — 720 p.

Опубліковано за домовленістю з Bloomsbury Publishing Inc.

Переклад з англійської Тетяни Іванової

Електронна версія створена за виданням:

Маас С. Дж.

М12 Двір крил і руїн / Сара Дж. Маас ; пер. з англ. Т. Іванової. — Х. : Віват, 2021. — 768 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-404-2 (укр.)

ISBN 978-1-4088-5790-8 (англ.)

Фейра повертається до Двору Весни, рішуче налаштована дізнатись, що замислив Темлін і могутній, зловісний король Гайберну, який загрожує знищити Прифію. Однак, щоб цього досягти, вона спочатку зіграє в смертельно небезпечну гру. Один неправильний крок може знищити не лише Фейру, а й увесь її світ. Боротьба з Гайберном у самісінькому розпалі, і силам добра доведеться вступити в союз із темними силами, якщо вони разом хочуть побороти найбільше зло. Дівчина знову має вирішити, кому довіряти, і шукати спільників у найменш очікуваних місцях. Та, здається, зрадники повсюди, і Фейрі не раз доведеться вдаватися до магії і потрапляти в пастки. Адже незабаром дві армії зіткнуться в кривавій, нерівній боротьбі за владу…

УДК 821.111(73)

© Sarah J. Maas, 2017

© Kelly de Groot, map, 2017

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

Джошеві та Енні — ви мій дар.

Від початку і до кінця.

Різенд

За два роки до Стіни

Ритм бойових барабанів давно вже поступився крикам уцілілих і дзижчанню мух.

Поле бою було встелене мертвими тілами, впереміш людськими і фейськими. Подекуди здіймалися в сіре небо зламані крила, а серед тіл траплялися ще й роздуті трупи коней.

Попри те що небо було вкрите хмарами, спека не спадала, і було зрозуміло, що ще трохи, і сморід стане нестерпним. По мертвих очах, які сліпо вдивлялися в небо, вже повзали мухи. Для них не було різниці між смертною і безсмертною плоттю.

Я пересувався порослою колись травою рівниною, завважуючи непізнаванні від багна і крові прапори. Виснажений, намагався не торкатися крилами трупів, не зачепитися ними о зброю. Магічна сила виснажилася задовго до припинення різанини.

Протягом останніх годин я бився так само, як смертні обабіч мене: мечем, кулаками з грубою, незламною зосередженістю. Ми тримали оборону проти легіонів Равеннії — годину при годині шикувалися, виконуючи наказ мого батька, усвідомлюючи, що повинні встояти. Піддатися означало розкрити для смертельного удару наші й без того майже зломлені загони.

Цитадель, що височіла позаду мене, була надто важлива для нас, щоб здавати її лоялістам, важлива навіть не розташуванням — у самісінькому серці континенту — а запасами, які вона боронила. Кузнями в західній частині, які диміли вдень і вночі, готуючи для нас нову зброю.

Тепер дим кузень змішався з димом поховальних багать, які вже запалювали десь позаду мене. Я йшов далі, вдивляючись в обличчя мертвих. Міркував про те, що слід відправити солдатів, тих, хто здатний виконати таке завдання, щоб вони зібрали зброю. І нашу, і ворогів. Зброя нам була дуже потрібна. Тож не час перейматися питаннями моралі. Тим паче, що з того боку подібні проблеми взагалі не виникали.

Затихле поле бою здавалося чимось нереальним після того хаосу, що вирував тут ще кілька годин тому. Армія лоялістів вирішила відступити, не визнаючи поразки, і залишила своїх загиблих на воронячий бенкет.

Я обійшов труп гнідого коня, у розплющених очах якого назавжди лишився жах. Мухи обліпили скривавлений бік красивої тварини. Тіло вершника потрапило під тушу, його голова ледь трималася на шиї. Він загинув не від удару мечем. Ні, такий слід можуть залишити тільки кігті.

Це не минеться малою кров’ю. Королівства й території, які прагнули залишити собі своїх смертних рабів, нізащо не визнають своєї поразки, якщо не загнати їх у глухий кут. І навіть тоді… Ми дуже рано і дуже болісно усвідомили, що прадавніх правил і ритуалів війни для них не існує. Що ж до територій Фе, які билися пліч-о-пліч зі смертними воїнами… Нас вони хотіли розчавити, як комах.

Я відмахнувся від мухи, що дзижчала просто в мене над вухом, рукою, на якій закипіла своя і чужа кров. Мені завжди ввижалося, що смерть моя буде мирною, схожою на повернення додому, коли сумна колискова запросить мене в посмертя.

У мене під ногою, взутою в панцерний чобіт, хруснув прапор лоялістів — червона багнюка заляпала ікластого кабана, вишитого на смарагдовому полі.

Тепер колишні думки про смерть здалися мені дитячими. А що, як колискова смерті звучить не як журна пісня, а як дзижчання мух, а мухи з їхніми личинками і є слугами смерті?

Поле бою простягалося аж до обрію в усіх напрямках, окрім як до цитаделі за моєю спиною. Три дні ми стримували їх наступ, три дні ми билися й помирали на цьому полі.

Але ми тримали оборону. Знову і знову. Я об’єднав сили людей і Фе й не дозволив лоялістам прорватися, навіть коли наступного дня їхні свіжі сили вдарили у наш слабкий правий фланг.

Я користався магією, поки в жилах не залишилося нічого, крім диму, а потім покладався на іллірійські навички з мечем і щитом, кинувши проти ворога все, що я знав і що іще міг.

Розірване іллірійське крило стирчало з купи тіл Вищих Фе. Цей іллірійський воїн загинув, але забрав із собою шістьох супротивників.

Серце закалатало і змучене тіло відгукнулося болем, коли я почав розтягати ту купу.

Допомога надоспіла на світанку останнього, третього дня. Батько все ж таки відправив свіжі сили, відповівши на моє прохання. Мене тоді поглинув шалений ритм бою, і я навіть не помітив, хто саме прийшов, упізнав лише іллірійський загін, бо такої кількості Сифонів просто ні в кого більше не могло бути.

Але протягом бою, що кипів уже по тому, як прийшла підмога, я не побачив серед живих жодного з моїх братів. Я навіть не знав, чи билися Касіан і Азріель на цій клятій рівнині.

Азріеля навряд чи послав би сюди батько, бо він був потрібен йому як шпигун, але Кассіан… Кассіана могли послати в це пекло. Я не здивувався б, якби батько перевів Кассіана до загону, приреченого на загибель. Таке вже було, і Касіан тоді хіба що дивом вийшов з поля бою живим.

Мої закривавлені пальці, що ледве рухалися від утоми, вчепилися в погнуті обладунки. Я відкинув тіло останнього Вищого Фе (заклякле й липке від крові) і поглянув в обличчя вбитого іллірійського воїна.

Темне волосся, золотаво-засмагла шкіра… Така сама, як у Кассіана. Але посіріле обличчя з перекривленим ротом належало іншому.

Я видихнув. Легені досі палали від крику, пошерхлі губи потріскалися. Мені страшенно хотілося пити. Але неподалік з іншої купи тіл стирчали такі самі іллірійські крила.

Я спіткнувся, прямуючи до неї, і дозволив розуму зануритись у темряву й тишу, коли повертав голову воїна в простому шоломі, щоб побачити його обличчя.

Не він.

Я рушив крізь купи мертвих тіл до наступного іллірійця.

Потім іще до одного. А тоді — ще…

Декого з них я знав. Решта була незнайома. А поле бою простягалося переді мною все далі на кілометри. Королівство загиблих у бою.

Але я й далі вдивлявся в мертві обличчя.

Частина І. Принцеса мертвих

Розділ 1

Фейра

Я малювала щось несправжнє.

Яскраве, приємне, сповнене блідо-рожевих тонів у потоках сонячного світла.

Я почала малювати картину ще вчора, знічев’я роздивляючись троянди в саду за прочиненим вікном кабінету. Крізь плутанину шипів і шовкових пелюсток проглядав більш яскравий зелений колір пагорбів, що виднілися до самісінького небокраю.

Вічна, невтомна, нескінченна весна.

Якби я малювала цей куточок Двору так, як кричала моя уява, на полотні були б кровожерні ікла шипів, троянди затуляли б сонце й топили у вічній тіні всі маленькі рослинки під ними, а пологі пагорби були б не соковито-зелені, а кривавого кольору.

Але кожен рух пензля по широкому полотну був добре продуманий, кожне поєднання кольорів і кожний завиток мав не просто зображати ідилічну весну, а ще й свідчити про тотожний весняний настрій художниці. Нехай і не надто щасливої, але втішеної тим, що нарешті вилікувалася від тяжких вражень, про які повідала, подбавши про те, щоб кожне слово було зважене.

Власне, протягом кількох минулих тижнів я дбала про те, щоб моя поведінка була подібна до моїх пейзажів. Якби ж то я вирішила показати себе такою, яка була насправді, у мене замість нігтів з’явилися б гострі кігті, а руки хутко позбавили б життя тих, хто нині мене оточував. Я розмалювала б визолочені коридори кров’ю.

Але ще не час. Іще не час, повторювала я собі з кожним рухом пензля, з кожним власним рухом протягом цих тижнів. Швидка помста нічому не зможе зарадити, навіть не вгамує кипіння моєї люті.

Щоразу, досить було мені заговорити з ними, мені вчувався плач Елейн, яку силою занурювали в Котел. Досить мені було поглянути на них, і я бачила Несту — мою старшу сестру. Вона погрожувала пальцем королю Гайберну, Сонного королівства, недвозначно обіцяючи йому смерть. Щойно я відчувала їх, і мої ніздрі знов обпікав залізний запах крові Кассіана, якою парувала калюжа на темному камені того кістяного замку.

Пензлик хруснув проміж моїх пальців. Тепер я тримала дві бліді половинки, розламані так, що вже їх не полагодити. Доведеться викинути.

Тихо вилаявшись, я роззирнулася на вікна, двері. У цьому місці було забагато пильних очей, щоб ризикнути й викинути пензлик у кошик для сміття.

Я роззирнулася подумки, відшукуючи чужий розум, пильнуючи, чи не шпигують за мною ті, хто міг би побачити скоєне мною. Нікого не було.

Я підвела руки перед собою, тримаючи в кожній по половинці пензля. І на мить дозволила собі погляд крізь магічний покрив, який приховував татуювання на моїй правиці аж до ліктя. Дозволила собі побачити візерунки моєї справжньої суті. Мій справжній титул.

Вища Леді Двору Ночі.

Досить мені було про це подумати, як зламаний пензлик зайнявся полум’ям. Воно мене не обпікало, знищуючи дерев’яні уламки, щіточку на пензлику й фарбу.

Коли від нього залишився тільки дим і попіл, я дозволила вітру підхопити їх з моїх долонь і винести крізь прочинені вікна. А потім про всяк випадок покликала вітер із саду, щоб пролетів кімнатою, виганяючи дим і запах, залишаючи замість них густий, задушливий аромат троянд.

Можливо, після завершення свого перебування тут я не втримаюся й так само спалю весь маєток. І почну з тих клятих троянд.

На краєчку свідомості замайоріли дві постаті, які наближалися до студії, і я схопила новий пензель, швиденько вмочила в найближчу фарбу, водночас опускаючи невидимі темні тенета, якими оточила кімнату і які попереджали мене про відвідувачів.

Коли прочинилися двері, я старанно вимальовувала прожилки пелюсток троянди, які просвічувалися на сонці, намагаючись не думати про те, як одного разу бачила щось подібне. Але там були прожилки на іллірійських крилах.

Я розіграла непогану виставу, трошки зіщулила плечі, нахилила голову, наче цілком розчинилася в роботі. Та ще й підкреслила це, повільно озираючись через плече, немов мені коштувало неабияких зусиль перервати процес творчості.

Проте найбільшим моїм досягненням була усмішка. Вона мала торкнутися не тільки губ, але й очей — бути справжньою, невимушеною. Я довго тренувала її перед люстром.

Ще і ще раз, знову і знову.

Тому зараз від кутиків моїх очей легко розбіглися промінчики, коли я видала слабку, але щасливу посмішку в бік Темліна. І Люсьєна також.

— Шкода тебе переривати, — сказав Темлін, вдивляючись у моє обличчя і шукаючи в ньому найменших ознак тіней. Тих, яким я час від часу «піддавалася», щоб змусити його триматися подалі від мене, коли сонце сідало за дальні пагорби. — Але я подумав, що ти захочеш приготуватися до зустрічі.

Я змусила себе проковтнути клубок у горлі. Опустити пензлик. Як належало б знервованій і невпевненій у собі дівчині, якою я колись була.

— Ти… Ти говорив про це з Аянтою? Вона справді прийде?

Я досі не бачила її. Верховну Жрицю, яка видала моїх сестер Гайберну, яка зрадила й видала Гайберну нас.

І хай навіть короткі розмови з Різендом через зв’язок суджених трохи притишили мій переляк і жах… Саме вона була винна в усьому, що сталося кілька тижнів тому.

Мені відповів Люсьєн, але дивився він не на мене, а на картину, наче та була чимось подібним до доказу, якого, я знала, він весь час шукає.

— Так. Вона… У неї були свої резони. Вона хоче їх тобі пояснити.

Можливо, водночас вона пояснить і те, як набивалася на пестощі до чоловіків, які аж ніяк не бажали мати з нею любовні стосунки. Різенд безцеремонно виставив її. Він мені розповідав про це. А як вона залицялася до Люсьєна, я бачила на власні очі.

Я не знала, як Люсьєн насправді ставиться до всього цього. Як йому ведеться від того, що у своїй дружбі з Гайберном Аянта з легкістю пожертвувала тією, у якій він упізнав свою суджену. Елейн.

Про Елейн ми не розмовляли, за винятком єдиного разу, наступного дня після мого повернення.

«Хай би що намислив Джуріан щодо того, яке майбутнє чекає на моїх сестер у Різенда, — сказала тоді я йому, — навіть попри те, який є Двір Ночі, Елейн і Несті не загрожує насильство — поки що не загрожує. Різенд може завдати їм шкоди у більш вигадливий спосіб».

Здається, Люсьєн досі в цьому сумнівався.

Але ж, з іншого боку, я також натякала, що мої власні «провали» в пам’яті пов’язані саме з тим, чи виявляв Різенд свою винахідливість щодо мене.

І те, як легко вони повірили, що Різенд може змусити когось… Я додала цю образу до неймовірно довгого списку усілякої гидоти, за яку їм доведеться відповідати.

Я відклала пензель і зняла поцяткований фарбою фартух. Обережно згорнула його й поклала на стілець, на якому просиділа вже зо дві години.

— Я піду перевдягнуся, — пробурмотіла я, перекидаючи недбало заплетену косу через плече.

Темлін кивнув, спостерігаючи за кожним моїм рухом.

— Картина просто чудова.

— Над нею ще працювати і працювати, — відповіла я, вишукуючи в собі пам’ять про ту дівчину, яка ніяковіла від похвали й компліментів, якій хотілося бути непомітною. — Це поки що суміш фарб. Суцільний хаос.

Правду кажучи, це була одна з моїх найкращих картин, якщо не зважати на те, що в ній не було душі. Але про це знала тільки я, бо тільки мені це було помітно.

— Гадаю, ми також іще не оговталися від хаосу, — з несміливою усмішкою зауважив Темлін.

Я стримала бажання пустити очі під лоба й відповіла на усмішку, навіть торкнулася його плеча, коли проходила до дверей.

Десять хвилин по тому я побачила Люсьєна, який чекав біля дверей моєї нової спальні.

Лише на третій день тут я припинила повертати до старої — праворуч від сходів, а не ліворуч. Але у старій нічого не залишилося.

Я зазирнула туди лише в день свого повернення. Розтрощені меблі, розірвані покривала, одяг, розкиданий так, наче Темлін шукав мене в шафі. І нікому, напевно, не дозволяли там прибирати.

Але зовсім не це зробило мою колишню кімнату нежилою. Її обплутали ліани, які тяглися знадвору, із саду, проникнувши сюди через розбите скло. У багатьох стебла мали гострі шипи. Нові мешканці розповзлися підлогою, поповзли по стінах, оповили уламки меблів. Звісно, вони проникли сюди із саду, перекинувшись із зовнішніх стін всередину. Здавалося, від моменту моєї втечі минули не якісь там місяці, а сотня років. Спальня перетворилася на склепіння.

Зачинивши двері своєї нової спальні, я вийшла в сукні з найтоншої ніжно-рожевої тканини.

Люсьєн так і стояв, притулившись спиною до дверей кімнати навпроти. Своєї кімнати.

Я не мала сумніву, що це він наполіг на тому, щоб я тепер жила навпроти. І не сумнівалася, що його металеве око тепер завжди, навіть уві сні, дивиться в мій бік.

— Мене дивує твій спокій, з огляду на твої обіцянки в Гайберні, — сказав Люсьєн замість привітання.

Я обіцяла знищити людських королев, короля Гайберну, Джуріана та Аянту за те, що вони зробили з моїми сестрами. З моїми друзями.

— Ти сам сказав, що в Аянти свої резони. Хай як я гніваюся, але вислухати її зможу.

Я не розповіла Люсьєну, що знаю про її справжню натуру. Бо мала б тоді пояснити, як Різ викинув її з власного дому, що він зробив, щоб захистити себе і свій Двір, а це викликало б забагато запитань і зруйнувало дбайливо сплетені брехливі історії, створені з єдиною метою — убезпечити Різенда і його Двір. Мій Двір.

Хоча після того, як Прифія і решта світу дізналися про існування Веларіса — оазису спокою і благоденства, — чи є тепер у цьому потреба? Вороги за першої-ліпшої нагоди спробують знищити це чудове місто.

І провина за атаку на Веларіс після того, як Різ довірив його королевам смертних, переслідуватиме і мене, і мого судженого до останніх днів нашого безсмертного життя.

— Вона розповість тобі історію, у яку напевне захочеться повірити, — попередив Люсьєн.

Я скинула бровою, крокуючи килимом порожнього коридору.

— Я сама вирішу, довіряти їй чи ні. Хоча ти, певно, заздалегідь вирішив не довіряти.

Він наздогнав мене й пішов поруч.

— Вона затягла в цей бруд двох невинних дівчат.

— Вона працювала над зміцненням альянсу з Гайберном.

Люсьєн зупинив мене, впіймавши за лікоть. І я дозволила це, бо не дозволити, розсіятися так, як я зробила це в лісі кілька місяців тому, або ж скористатися іллірійським захисним прийомом, щоб збити його з ніг, означало б викрити себе.

— Ти надто розумна, щоб у це вірити.

Я подивилася на широку засмаглу долоню на своєму лікті. Потім зустрілася поглядом з рудим і металевим очима.

Люсьєн видихнув:

— Де він її тримає?

Я знала, про кого він. І похитала головою.

— Не знаю. Різенд може ховати Елейн у сотні різних місць, але сумніваюся, що він обере таке, про яке мені відомо.

— Усе одно розкажи мені. Дай мені повний список.

— І ти загинеш після першого ж кроку на його територію.

— Я вижив після того, як знайшов тебе.

— Ти ж не бачив, що він зробив мене своєю рабинею. Ти дозволив йому мене повернути.

Брехня, брехня, брехня. Але болю й провини, на які я очікувала, не було. Люсьєн відпустив мене.

— Я повинен її знайти.

— Ти навіть не знаєш Елейн. Зв’язок суджених — це лише фізична реакція, і зараз вона на заваді твоєму здоровому глузду.

— Так само, як заважала тобі й Різу?

Невимушене, але таке небезпечне запитання. Треба, щоб Люсьєн побачив страх у мене в очах. Тому я згадала про Ткалю, Косторіза, Міденгардського хробака, щоб запах мого тіла просякнув цим давнім переляком.

— Я не хочу про це говорити, — хрипко пробелькотіла я.

Нагорі годинник вибив час. Я подумки послала вдячну молитву Матері і прискорила кроки.

— Ми запізнимося.

Люсьєн лиш кивнув. Але я відчувала спиною його невідривний погляд, коли спускалася сходами. Щоб зустрітися з Аянтою. І нарешті вирішити, як саме я шматуватиму її на клаптя.

***

Верховна Жриця мала такий самий вигляд, як у спогадах, які показав мені Різ, і моїх власних мріях про те, як я видряпаю їй очі схованими в моїх пальцях кігтями, вирву язик і перегризу горлянку.

Моя лють перетворилася на живу істоту, яка оселилася в грудях, мов друге серце, яка заколисувала мене ввечері й будила вранці. Я притримала цю лють, сівши напроти Аянти. Нас розділяв великий обідній стіл. Темлин сів праворуч від мене, Люсьєн — ліворуч.

На голові в неї був той самий каптур зі срібним обручем з небесно-блакитним каменем на ньому.

Камінь був чимось подібний до Сифону. Він нагадував Сифони Азріеля і Кассіана. Цікаво, а чи не здатний він так само надавати форми й витонченості дикій магії, як це роблять камені іллірійських воїнів? Перетворювати неслухняний потік на щось гостріше, смертоносніше? Вона ніколи не знімала цієї прикраси. Проте я ніколи не помічала, щоб Аянта була здатна на щось більше, ніж створити кульки фейського вогню, замінивши ними свічки і масляні лампи.

Вища Жриця опустила погляд бірюзових очей на темну деревину столу. Каптур сховав у тінь її ідеальне обличчя.

— Я хотіла б почати зі щирих вибачень. Я діяла, бажаючи лише… подарувати тобі те, чого ти була варта, але не насмілювалася сказати й водночас задовольнити наших союзників у Гайберні, продемонструвавши їм нашу відданість.

Солодка отруйна брехня. Але я кілька тижнів чекала на цю зустріч, бажаючи знати її справжні мотиви. Я три тижні вдавала, що видужую, зцілююся після всього, що пережила в Різенда.

— Хто при здоровому глузді побажає своїм сестрам пережити таке? — Мій голос трохи тремтів, але звучав холодно.

Аянта підвела голову, вдивляючись у мій трохи невпевнений, але відчужений вираз обличчя.

— Ти напевно хотіла б бути з ними цілу вічність. Якби Люсьєн раніше знав, що Елейн його суджена, йому було б дуже тяжко збагнути, що на них попереду чекають хіба що кілька десятків років.

Почувши від неї ім’я Елейн, я мало не загарчала, але зуміла стримати себе під маскою страдницького спокою: вона з’явилася в моєму арсеналі зовсім недавно.

Замість мене відповів Люсьєн:

— Чекати на нашу вдячність тобі доведеться довго, Аянто, якщо ти на неї розраховуєш.

Темлін застережливо зиркнув на нього — йому не сподобались ані слова, ані його тон. Схоже було на те, що Люсьєн може вбити Аянту раніше, ніж мені випаде такий шанс. Він не забуде жахіть, крізь які його суджена мала пройти того дня.

— Ні, — видихнула Аянта, широко розплющивши очі в ідеальній імітації каяття за провину. — Ні, я анітрохи не чекаю від вас вдячності. Чи прощення. Але розуміння… Це і мій дім також.

Тендітною рукою, вбраною у срібні кільця та браслети, вона широким колом обвела кімнату, маєток.

— Нам усім доводилося укладати союзи з тими, про кого ми раніше й думати не хотіли. Іноді дуже неприємні союзи, але… Сили Гайберну надто великі, нам не зупинити Сонного королівства. Ми можемо лиш перечекати, як будь-який шторм.

Аянта кинула погляд на Темліна:

— Протягом тих місяців ми так сумлінно готувалися до неминучого приходу Гайберну. Я припустилася страшенної помилки й повік каятимуся, що завдала стільки болю. Утім, ми повинні продовжити спільну справу. Отож шукаймо можливості зберегти наші землі й людей.

— Ціною скількох життів? — спитав Люсьєн тоном, на який Темлін зреагував невдоволеним поглядом у його бік.

Але Люсьєн ігнорував невдоволення Темліна.

— Те, що я бачив у Гайберні, — продовжив він, стискаючи підлокітники крісла так сильно, що дерево застогнало під його пальцями. — Усі його обіцянки миру й недоторканності…

Він замовк, пригадавши, що Аянта може любесенько передати його слова королю. Відпустив крісло, поворушив довгими пальцями, перш ніж знову покласти руки на підлокітники.

— Ми маємо бути обережними.

— І будемо, — пообіцяв Темлін. — Але ми вже зголосилися на певні умови. Жертви. Якщо розірвемо союз зараз… Навіть з Гайберном на нашому боці ми повинні виступати єдиним фронтом. Разом.

Він досі вірив їй. Досі вважав, що Аянта припустилася єдиної помилки. Темлін і гадки не мав про те, що таїлося під її гарною зовнішністю, ритуальним одягом та побожністю. Утім, та сама засліпленість не заважала йому второпати, що ховається під моєю машкарою.

Аянта знову схилила голову.

— Я намагатимуся бути гідною моїх друзів.

Мені здалося, що в Люсьєна очі полізли на лоба. Обидва. Живе й металеве. Але Темлін сказав:

— Ми всі спробуємо.

Це було його нове улюблене слово — «спробуємо». Я лише проковтнула клубок у горлі, досить голосно, щоб Темлін це почув, і повільно кивнула, не зводячи очей з Аянти:

— Не треба більше такого коїти. Ніколи. Затямила?

Знайшла кому ставити умови! Аянта поквапливо закивала. Відчувалося, саме цього вона від мене чекала. Люсьєн відкинувся на спинку крісла, вочевидь не бажаючи більше нічого говорити.

— Але Люсьєн має рацію, — бовкнула я з ідеально вивіреним занепокоєнням. — Що станеться з нашими підданими — з народом цього Двору під час конфлікту?

Я хмуро поглянула на Темліна.

— Вони вже неабияк настраждалися від Амаранти… І я не знаю, як вони витримають нове гноблення — вторгнення на їхні землі Гайберну.

Темлін стиснув щелепи:

— Гайберн пообіцяв, що наших підданих не потривожать.

Наших підданих. Я мало не скорчила міну, попри те що весь час кивала.

— Це було частиною нашої… згоди.

Так, згоди віддати всю Прифію, поступитися всім, що було в ньому доброго, щоб заволодіти мною.

— Наші люди будуть у безпеці, коли там правитиме Гайберн. Хоч я вже попередив, що сім’ям краще… переселитися на схід нашої території. На деякий час.

Гаразд. Принаймні його ще непокоїли думки про можливі втрати. Принаймні він розумів, які брудні ігри до вподоби Гайберну. Правитель пообіцяє йому одне, маючи намір зробити прямо протилежне. Якщо переселення вже почалося… Дуже важлива для мене дещиця відомостей. На схід. Цю частинку інформації я збережу на потім. Якщо схід означав безпеку, то захід… Гайберн достеменно прийде саме із заходу. Прибуде туди.

Темлін гучно видихнув:

— І це повертає мене до іншої причини сьогоднішньої зустрічі.

Я приготувалася, видавши на обличчі недолугу цікавість.

— Перша делегація з Гайберну прибуде завтра.

Золота шкіра Люсьєна зблідла. А Темлін повів далі:

— Джуріан буде тут опівдні.

Розділ 2

Протягом цих тижнів ніхто про Джуріана не згадував. Від тієї ночі в Гайберні я не бачила воскреслого смертного генерала.

Джуріан був створений Котлом наново з огидних залишків свого минулого тіла, які Амаранта п’ятсот років тримала при собі як трофеї, і душі, яку замкнули, живу і притомну, в збережене її магією око. Він був безумцем, і то задовго до того, як король Гайберну воскресив його, щоб привести людських королів до бездумної покори.

Темлін і Люсьєн не могли цього не знати. Вони достоту бачили те безумне сяйво в очах Джуріана.

Та, мабуть, вони геть не усвідомлювали наслідків того, що король Гайберну володіє Котлом, а це означало, що він може розколоти весь світ. Почавши зі Стіни. Єдиної перешкоди на шляху смертоносних армій Фе, єдиного захисту вразливих людських земель за нею.

Ані Темліну, ні Люсьєну думка про це аж ніяк не заважала спокійно спати вночі. Чи навіть запрошувати цих монстрів до себе додому.

Коли я повернулася сюди, Темлін пообіцяв, що надалі я буду з ним на кожній нараді, на всіх плануваннях. І дотримав обіцянки, пояснивши: коли Джуріан з’явиться тут з двома іншими командирами Гайберну, я також буду присутня. Вони хотіли оглянути Стіну, відшукати ідеальну точку для прориву, коли Котел цілковито відновить свою силу. Перетворення моїх сестер на Фе виснажило його.

Але моє самовдоволення відразу кудись поділося. Першочерговим моїм завданням було дізнатися, у якому місці вони планували завдати удару і скільки часу ми маємо, перш ніж Котел поверне собі повну силу. А потім передати цю інформацію Різенду й решті.

Уночі я добре виспалася. Цьому сприяв обід у компанії Аянти, яка аж зі шкіри лізла переді мною та Люсьєном, намагаючись залагодити свою провину. Жриця, судячи з усього, хотіла дочекатися моменту, коли посланці Гайберну добре тут облаштуються, і тільки тоді з’явитися перед ними. Аянта намагалася нас запевнити, що не хоче заважати їхньому знайомству з нами. Але досить було поглянути на Люсьєна, щоб пересвідчитися, що ми з ним уперше за тривалий час дійшли згоди щодо намірів Аянти: вона просто хоче вразити гостей своєю появою.

Для мене, як і для моїх планів, це не мало жодного значення. Планів, які я наступного ранку передала через зв’язок суджених: словами й образами, і вони помчали нічним коридором.

Я не хотіла ризикувати й користувалася зв’язком лиш удруге. Від свого прибуття уперше я вийшла на зв’язок із Різендом після того, як зайшла до своєї колишньої спальні й побачила ліани в колючках, які тепер панували в ній. Зв’язок був схожий на спробу догукатися через безодню або на розмову під водою.

«Я в безпеці, усе гаразд, — послала я через наш зв’язок. — Невдовзі розповім усе, про що дізнаюся». Зачекала, щоб слова дійшли через ніч, і спитала: «Вони живі? Поранені?»

Ще ніколи зв’язок між нами не був таким недосконалим, навіть тоді, коли я ще жила тут, а Різенд хотів лише перевірити, чи я ще дихаю, чи не потонула у своєму відчаї. Але за хвилину Різенд відповів: «Кохаю тебе. Вони живі. Одужують». Ото й усе. Ніби йому не було чого додати.

Я тоді повернулася до своїх нових кімнат, замкнула двері й огорнула все непроникною повітряною стіною, щоб навіть натяк на запах моїх мовчазних сліз не прохопився назовні, поки я згорталася клубочком у кутку своєї ванної.

Колись я сиділа в такій позі, спостерігаючи за зірками протягом довгих нічних годин. Тепер я бачила за вікном безхмарну блакить неба, чула співи пташок, а мені ж хотілося завити, як дикий звір.

Я не насмілилася розпитати докладніше про Кассіана й Азріеля, про моїх сестер. Я просто боялася: будь-які погані новини, будь-які вісті про страждання могли спричинитися до того, що я жорстоко помщуся своєму теперішньому оточенню. Уява малювала мені страшні картини, і я струшувала головою, щоб їх прогнати.

«Вони живі. Видужують». Я щодня нагадувала собі про це. Попри те що подумки досі чула їхні крики й відчувала запах крові, я не насмілювалася просити про щось більше. Не ризикувала торкатися нашого зв’язку після того першого разу.

Я не знала, чи вміє хтось відстежувати подібні речі — мовчазні розмови двох суджених. Але знала, що почути сам зв’язок вони можуть, і знала, яку небезпечну гру я розпочала.

Усі вірили, що наші узи розірвано, і запах Різенда на мені залишається тільки тому, що він силою мене взяв, силою пройняв своїм запахом.

Тому вони вважали, що із часом і відстанню цей запах слабшатиме. За кілька тижнів чи місяців — безумовно.

А коли не згасне, коли залишиться… мені доведеться діяти незалежно від того, чи здобуду я на той час необхідну нам інформацію. Проте доти мені, зважаючи на можливе посилення запаху від використання зв’язку для розмов, треба було якомога менше ним користуватися. Хай навіть це коштувало мені розмов із Різом, його лукавих веселощів… Я почую їх знову, обіцяла я собі. Побачу його чарівну усмішку.

Наступного дня, коли Джуріан і двоє командирів Гайберну перенеслися на ріння доріжки перед головним входом, я знову пригадала, скільки болю бачила востаннє на обличчі Різа, вкритого кров’ю Кассіана й Азріеля.

На Джуріані був той самий легкий шкіряний обладунок. Весняний вітер розвіював його темне волосся, раз-по-раз кидаючи пасма на обличчя очі. Побачивши нас на білому мармуровому ґанку, він криво посміхнувся. Вираз його обличчя був самовдоволений.

А я воліла, щоб кров у моїх жилах перетворилася на кригу, на холод Двору Зими. Мені досі не довелося там побувати, але від його верховного правителя я дістала здатність перетворювати вир гніву на крижаний спокій. Тепер вона мені стала в пригоді — кипіння люті в мені змінилося на зимовий спокій, коли Джуріан, тримаючи руку на руків’ї меча, рушив до нас.

Справжній страх змією ковзнув до серця не від нього, а від супутників — чоловіка та жінки, — яких Джуріан прихопив із собою. Зовні в них був вигляд Вищих Фе. У них були здорова рум’яна шкіра, чорне, аж синювате волосся, таке саме, як і в короля Гайберну. Проте в очі впадало не це. Мене вразила порожнеча і бездушність їхніх облич, відшліфованих тисячоліттями жорстокості. Ані тіні емоцій.

Смертний генерал з недоброю посмішкою зупинився за крок до нижчої сходинки. Темлін і Люсьєн застигли.

— А вигляд у тебе ліпший, ніж був тоді, коли я бачив тебе востаннє.

Я змусила себе подивитися йому в очі. І нічого не відповіла. Джуріан пирхнув і жестом запросив своїх двох супутників пройти вперед.

— Дозвольте представити вам їх королівські високості принца Даґдана і принцесу Бренну, племінника та племінницю короля Гайберну.

Близнюки. Можливо, пов’язані і силою, і ментальним зв’язком.

Темлін, здалося мені, тільки тепер пригадав, що це його нові союзники, і став спускатися сходами. Люсьєн — слідом за ним. Він продав нас. Продав усю Прифію… Через мене. Щоб повернути мене.

У роті заклубочився дим. Я знову закликала рятівний холод.

Темлін вклонився принцові та принцесі.

— Ласкаво прошу в мій дім. Для вас уже підготували кімнати.

— Ми з братом житимемо разом, — відповіла принцеса.

Голос у неї був оманливо високий, наче у дівчинки. І жодних емоцій на обличчі. А ще — неймовірна зверхність у тоні.

Я шкірою відчувала, як на Люсьєновому язику народжуються в’їдливі слова. Тому сама спустилася сходами, як справжня хазяйка цього Двору. Напевно, Темлін чекав від мене, що я мало не стану обіймати «високих гостей».

— Ми зараз швидко все організуємо, — сказала я.

Металеве око Люсьєна задзижчало і звузилося в мій бік, але я зі спокійним виразом обличчя присіла в реверансі перед ними. Моїми ворогами. Хто з моїх друзів зустрінеться з ними на полі бою? Чи видужають Кассіан з Азріелем, чи зможуть вони битися або бодай тримати меча? Я заборонила собі думати про це… і про те, як кричав Кассіан, коли йому нівечили крила.

Принцеса Бренна роздивлялася мене: рожеву сукню, волосся, яке Ейсіл заплела й закріпила короною з кіс у мене на голові, блідо-рожеві перлини сережок. Безпорадно-ніжненьку обгортку, ідеальну для самички Верховного Лорда, з якою можна гратися хоч удень, хоч уночі.

Бренна скривила губи й поглянула на брата. Принц, судячи з того, як вишкірився до неї, дійшов того самого висновку.

Темлін тихенько загарчав, застерігаючи їх:

— Якщо ви вже надивилися на Фейру, може, перейдемо до справи?

Джуріан тихенько засміявся і, не чекаючи запрошення, став підніматися сходами.

— Їм просто цікаво.

Люсьєн напружився від нахабства його поведінки і слів.

— Не кожного століття розпочинають війну через бажання заволодіти жінкою. Надто жінкою з такими… талантами.

Я повернулася і теж стала підніматися за ним.

— Можливо, якби ти дав собі клопіт розпочати війну через Міріам, вона б тебе не покинула заради принца Дракона.

Джуріан ледь помітно здригнувся. Темлін і Люсьєн уклякли в мене за спиною, не знаючи, чи то спостерігати за нашою сваркою, чи то вести високих гостей у дім. Після моєї розповіді про Азріеля та його мережу чудово тренованих шпигунів з маєтку відіслали всіх зайвих слуг, побоюючись недобрих очей і цікавих вух. Залишилися найбільш довірені.

Я, звісно, забула згадати про те, що Азріель уже давно згорнув цю мережу, позаяк інформація, яку вони здобували, не була варта життя його шпигунів. А також про те, що це мені заважали зайві очі та вуха.

Джуріан зупинився угорі на сходах. Його обличчя перетворилося на маску жорстокої смерті.

— Не грайся словами, дівчино.

Усміхаючись, я пройшла повз нього:

— Бо що? Кинеш мене в Котел?

Увійшла через головні двері до залу й оминула стіл, що стояв посередині. На ньому була величезна ваза з квітами. Їхні головки майже торкалися кришталевої люстри. Саме тут, поряд із цим столом, я перетворилася на клубок жаху й відчаю, і моя рятівниця Мор підхопила мене на руки й винесла із золотої клітки на свободу.

— Ось перше правило вашого візиту, — кинула я через плече до Джуріана, крокуючи до їдальні, де на нас уже чекав обід. — Не погрожуй мені в моєму власному домі.

За мить я вже знала, що зігране сприйняте належним чином. Не Джуріаном. Той, похмуро дивлячись просто себе, влаштовувався за столом. Ні, моя роль справила враження на Темліна. Він погладив мене по щоці, проходячи мимо. Він навіть не зрозумів, наскільки дбайливо я добирала слова, коли дражнила Джуріана. Воєначальник заковтнув мою наживку…

Я впоралася із першим своїм кроком: змусила Темліна повірити, що я люблю і його, і це місце, і всіх, хто тут є. Змусила ні на мить у цьому не сумніватися. А це означало, що коли я врешті нацькую їх одне на одного, то не викличу в Темліна найменшої підозри.

***

Принц Даґдан виконував усі примхи та накази своєї сестри. Наче був мечем, яким вона прорубала собі місце в цьому світі. Він наливав їй вино, спершу обережно принюхавшись. Вибирав для неї найкращі шматки печені й гарнесенько викладав на таріль. Дозволяв їй відповідати на всі запитання, не зводячи з неї сповнених безмежної довіри очей.

Одна душа на два тіла. І, судячи з того, як їх погляди нагадували мені беззвучні розмови, вони, найімовірніше, були такими самими, як і я. Дематі.

Повернувшись сюди, я оточила свій розум стіною з чорного адаманту. Але під час цього обіду, коли запала занадто довга тиша, я зловила себе на тому, що раз-по-раз перевіряю міцність своїх щитів.

— Завтра вирушаємо до Стіни, — говорила Бренна Темліну, і це був радше наказ, а не прохання. — Джуріан поїде з нами. Нам потрібна буде допомога тих твоїх вартових, які знають, де є діри у Стіні.

Сама лише думка про те, що вони будуть так близько до людських земель… Але моїх сестер там більше не було. Ні, мої сестри жили тепер десь на безмежній території мого власного Двору, під захистом моїх друзів. Навіть батько мав повернутися додому після своїх справ на континенті не раніше ніж за місяць або два. А я ще досі не знайшла способу його попередити.

— Ми з Люсьєном теж можемо вас супроводжувати, — запропонувала я.

Темлін різко розвернувся в мій бік. Я чекала на відсіч, на заборону.

Але, схоже на те, Вищий Лорд Двору Весни справді засвоїв урок і справді хотів спробувати поводитися по-новому, бо лише кивнув Люсьєну.

— Мій емісар знає Стіну не гірше за всіх вартових.

«Ти дозволяєш їм це робити, ти чудово розумієш, що допомагаєш їм знищити Стіну й полювати на людей з того боку». Слова переплуталися й засичали в моєму горлі.

Але я змусила себе відповісти Темліну повільним, ледь помітно невдоволеним кивком.

Він знав, що мене це засмутить — дівчина, в повернення якої він вірив, завжди шукала б можливості захистити свою смертну батьківщину. Але він вважав, що я здатна змиритися заради нього, заради нас. І що Гайберн не стане винищувати людей, коли знесе Стіну. Що він просто захопить нові території.

— Вирушаємо після сніданку, — сказала я принцесі. І додала, вже для Темліна: — У супроводі кількох вартових.

Плечі в нього трошки розслабилися. Цікаво, чи було йому відомо, як я обороняла Веларіс? Чи знав, що я захищала Веселку від легіону таких потвор, як Аттор? І знищила самого Аттора, криваво, жорстоко, за те, що він скоїв зі мною і моїми людьми.

Джуріан у цей час із солдафонською прямотою роздивлявся Люсьєна. А потім сказав:

— Мені завжди було цікаво, хто це зробив тобі око замість того, що вона вирвала.

Ми не говорили в маєтку Темліна про Амаранту. Про неї не можна було тут згадувати. Але спогади про неї душили мене протягом тих місяців, що я провела тут, повернувшись із Підгір’я, вбивали мене, бо я щодня повинна була ховати страхи й біль дедалі глибше в себе.

Я подумки зіставила себе справжню з тією, якою мене тут хотіли бачити. Що ж… Зараз я мала повільно зцілюватися — знову перетворюватися на ту дівчину, яку Темлін годував, оберігав і любив, перш ніж Амаранта звернула мені м’язи після трьох місяців катувань. Тому я ледь посовалася на стільці й утупилася у стіл.

Люсьєн відповів Джуріанові важким поглядом. Королівські близнята з Гайберну байдуже спостерігали за ними.

— У мене є давня подруга з Двору Світанку. Вона майстриня із поєднання магії з механікою. Темлін дуже ризикував, коли попросив її зробити для мене це око.

Ядуча посмішка від Джуріана.

— Тож у твоєї маленької нареченої є суперниця?

— Моя суджена тебе не стосується.

Генерал знизав плечима.

— Здається, тебе також, бо її вже, імовірно, відтрахала половина іллірійської армії.

Присягаюся, лише століттями загартована витримка стримала Люсьєна від того, щоб перестрибнути стіл і вирвати Джуріанові горлянку.

Це Темлінове гарчання змусило задзвеніти бокали.

— Джуріане, або поводься, як личить почесному гостю, або ночуватимеш у конюшні, де звірові саме місце.

Джуріан лише відпив іще вина.

— Нащо карати мене за чистісіньку правду? Ніхто з вас не був на Війні, коли мені довелося об’єднувати сили з іллірійськими дикунами. — Він кинув оком на близнюків з Гайберну. — Це ви, ваші високості, мали задоволення битися проти них.

— Крила їх лордів і генералів ми зберегли як трофеї, — ледь помітно посміхнувся йому Даґдан.

Мені важко було втриматися від погляду на Темліна. Від того, щоб спитати, а де ж той тримає дві пари крил, трофеїв його батька, які той відрубав у матері й сестри Різа.

На стіні у кабінеті, сказав мені Різ. Але я не знайшла їх після повернення, коли, удавано страждаючи від нудьги, одного дощового дня досліджувала кімнати. Не знайшла навіть у підвалах. У жодній скрині, шухляді, зачиненій кімнаті.

Ті два шматочки смаженої ягнятини, які я змусила себе проковтнути, тепер просилися на волю. Але принаймні відраза була виправданою реакцією на слова принца Гайберну.

Джуріан майже щиро посміхнувся мені, нарізаючи ягнятину на шматочки.

— Ти ж, напевне, знаєш, що ми билися разом? Я і твій Вищий Лорд. Тримали шик проти лоялістів, пліч-о-пліч, до литок у крові й багні.

— Він не її Вищий Лорд, — з тривожним спокоєм помітив Темлін.

Джуріан лише промуркотів у мій бік:

— Він же напевне сказав тобі, де ховає Міріам і Дракона.

— Вони мертві, — сухо відповіла я.

— А Котел стверджує геть інше.

Холодний страх заворушився у животі. Тож він уже спробував власноруч її воскресити. І зрозумів, що серед мертвих її немає.

— Мені говорили лише, що вони мертві, — повторила я з удаваним невдоволенням від нецікавої теми. І проковтнула шматочок ягнятини, геть несмачної після багатства прянощів у Веларісі. — Невже тобі нема про що думати, Джуріане, окрім коханки, яка давно вже не з тобою?

В очах Джуріана скипіли всі п’ять століть божевілля, коли він штрикнув нарізане м’ясо виделкою.

— А ти, кажуть, злягалася з Різендом задовго до того, як кинула власного коханця.

— Припиніть! — гарикнув Темлін.

І саме тоді я відчула його. Обережне торкання моєї свідомості. Їх план був тепер як на долоні: розлютити нас, відволікти, щоб мовчазні принц і принцеса могли любесенько пробратися в наш розум. Свій розум я захистила. Але Люсьєн… і Темлін…

Я подумки потяглася до своєї темної сили, розкинула її, як тенета. І побачила два жирних відростки, які прохромили свідомість Люсьєна і Темліна, наче два справжні списи, кинуті через стіл.

Я вдарила. Даґдан і Бренна здригнулися у своїх кріслах, відчувши удар як фізичний, а їхні сили в той самий час розбилися об бар’єр із чорного адаманту, яким я закрила розуми Темліна і Люсьєна. Дві пари темних очей втупилися у мене. Я витримала їх погляд.

— Щось сталося? — спитав Темлін, і лише тоді я зрозуміла, яка тиша запала в їдальні.

— Нічого, — королівська двійня дістала від мене любесеньку посмішку. — Їх високості, певно, стомилися від довгої дороги.

Щоб остаточно донести думку, я потягнулася до їх мозку, і мене зустріла стіна з білої кістки. Обоє здригнулися знову, коли мої чорні пазури глибоко уп’ялися в їхні щити, лишаючи по собі глибокі мітки.

Таке попередження дорого коштувало, бо скроні звело від тупого нестерпного болю. Але я заходилася їсти, ігноруючи Джуріанове підморгування.

Поки не закінчився обід, ніхто не промовив ані слова.

Розділ 3

Весняний ліс принишк. Ми їхали поміж дерев, укритих квітами. Задовго до нашої появи птахи припинили співи, а дрібні тваринки сховалися в нори.

Ні, не від нас із Люсьєном і навіть не від трьох вартових, які трималися на шанобливій відстані від нас, ховалися лісові мешканці. Їх налякав Джуріан з двома своїми посланцями з Гайберну. Вони опинилися в центрі нашого загону, а ми з Люсьєном їхали з обох боків від них. Напевно, і птахам, і тваринам ці троє здавалися такою самою мерзотою, як боге чи наги.

До Стіни ми дісталися без пригод, навіть Джуріан більше не намагався діставати нас із Люсьєном своїми дошкульними репліками. Більшу частину ночі я не спала, постійно перевіряючи, чи не спробують Даґдан і Бренна застосувати проти когось із мешканців маєтку силу дематі. Від Геліона, Того, що руйнує чари, верховного правителя Двору Дня, я отримала здатність руйнувати закляття. На щастя, я не знайшла ані пасток, ні заклять, за винятком охоронних чар самого маєтку, які унеможливлювали появу будь-кого в ньому, так само як і перенесення з його території.

За сніданком Темлін був дуже напружений, але не просив мене залишитися вдома. Я навіть насмілилася запитати, у чому причина його поганого настрою. Він послався на головний біль. Люсьєн дружньо поплескав його по плечу й пообіцяв за мною наглянути. Я мало не засміялася, почувши це.

Проте зараз, коли до Стіни залишилося менше ніж пів кілометра, мені було не до сміху. Невидиму для ока, я, втім, відчувала її велетенську, жахливу, важку присутність. Уже так близько… Навіть коням було непереливки, вони крутили головами й били копитами в моховиння, коли ми прив’язували їх до низько опущених гілок вкритого квітами кизилу.

— Діра в Стіні має бути ось тут, — сказав Люсьєн тоном, з якого ставало зрозуміло, що ці троє подобаються йому анітрохи не більше, ніж мені.

Поруч із ним ішли Даґдан і Бренна, наступаючи на опалі рожеві квіти. Джуріан нишпорив навколо, вивчаючи місцевість, а вартові залишилися з кіньми.

Я йшла за Люсьєном і посланцями Гайберну, тримаючи невеличку дистанцію. На мені було вбрання, що аж ніяк не пасувало для прогулянки лісом, та воно вже не могло обдурити принца і принцесу, які гостро відчували, що в спину їм дихає такий самий дематі, як і вони. А вдягла я вишиту сапфірову куртку й брунатні штани, доповнивши свій образ наїзниці єдиною прикрасою — ножем, інкрустованим дорогоцінним камінням, який колись подарував мені Люсьєн. Давно, ще в минулому житті.

— Хто пробив Стіну в цьому місці? — спитала Бренна, вивчаючи діру, яку не можна було побачити — як і саму Стіну, — проте неможливо було не відчути її. У тому місці почувався так, наче бракувало повітря.

— Невідомо, — відповів Люсьєн, і промінчик сонця висвітив золоту нитку на рукаві його коричневої куртки, коли він схрестив руки на грудях. — Деякі діри з’являлися протягом століть. Ширини цієї ледь стане, щоб у неї змогла протиснутися людина. Удвох у неї не пройдеш.

Близнюки обмінялися поглядами. Я стала позаду них, вивчаючи провал і Стіну навколо нього. Усі мої інстинкти аж кричали про… помилковість, неправильність цієї витівки.

— Я пам’ятаю це місце, — саме тут я пройшла крізь Стіну вперше.

Люсьєн кивнув, а ті двоє скинули догори брови. Я зробила крок до Люсьєна й зупинилася, ледь не торкаючись його плеча. Він був зараз живим бар’єром між мною й посланцями Гайберну. Сьогодні вранці, за сніданком, вони вже не ризикнули випробовувати мої ментальні щити. А ось тепер я дозволяла їм думати, що фізично вони мене лякають… Бренна дуже уважно дивилася, як близько я стою до Люсьєна, помітивши, як він трохи розвертається, щоб захистити мене. Її губи вигнулися в ледь помітній холодній посмішці.

— І скільки ж подібних дір у Стіні?

— Уздовж нашого кордону ми знайшли лише три, — напружено відповів Люсьєн. — І ще одна є на узбережжі, приблизно за кілометр звідси.

Я зберігала вираз холодної байдужості, коли він видав цю інформацію.

Але Бренна похитала головою. Її темне волосся, здавалося, поглинало світло.

— Морські проходи нам ні до чого. Нам треба зламати її на суходолі.

— На континенті теж мають бути проломи.

— Їхні королеви контролюють свій народ ще гірше, ніж ви свій, — сказав Даґдан.

Я ввібрала і цю дорогоцінну крихту інформації, щоб потім її обміркувати.

— Що ж, залишимо вас дослідити спочатку цю, — сказала я, жестом вказуючи на діру. — А по тому рушимо до наступної.

— До неї два дні їхати верхи, — заперечив Люсьєн.

— Тоді заплануємо окрему екскурсію, — озвалася я і, перш ніж Люсьєн встиг щось сказати, спитала: — А третя діра?

Люсьєн тупнув ногою в моховиння, але відповів:

— Іще два дні в дорозі від другої.

Я розвернулася до принца і принцеси, вигинаючи брови:

— Ви, двоє, вмієте переноситись?

Бренна зашарілася, виструнчуючись. Але відповів мені Даґдан:

— Я вмію.

Схоже на те, що саме він переніс до нас Бренну і Джуріана.

— Але тільки на кілька кілометрів, якщо розсіююсь не сам, — уточнив принц.

Я лиш кивнула й попрямувала до заростів кизилу. Люсьєн пішов за мною. Коли навколо не лишилося нічого, окрім рожевих квітів та ниточок сонячного світла, що прошивали сплутане гілля, а королівська пара заходилася досліджувати Стіну там, де нас уже було не видно й не чути, я сіла на гладенький плаский камінь.

Люсьєн сів біля дерева поруч зі мною, закинув ногу на ногу.

— Хай би що ти планувала, ми опинимося по коліно в багні.

— Я нічого не планую, — заперечила я і, підібравши з-під ніг опалу рожеву квітку, стала крутити її між пальцями.

Золоте око звузилося й ледь чутно зацокотіло.

— Ти взагалі щось бачиш тією штукою? — спитала я.

Він не відповів. Я кинула квітку на вологий мох між нами.

— Не довіряєш мені? Після всього, що нам довелося пережити?

Люсьєн похмуро поглянув на квітку, але не урвав мовчанки.

Я шугнула рукою в наплічник, шукаючи пляшку з водою.

— Якби ти жив під час Війни, — спитала я, відпивши води, — ти був би на їхньому боці? Чи бився б за людей?

— Я приєднався б до союзу між людьми і Фе.

— Навіть якби твій батько був проти?

— Особливо в тому разі, якби мій батько був проти.

Проте Берон був частиною альянсу, якщо я правильно пам’ятала уроки історії, засвоєні з розповідей Різа.

— Утім, тепер ти готовий виступати на боці Гайберну.

— Я зробив це заради тебе, не забула? — холодно й жорстко мовив він. — Я пішов з ним, щоб повернути тебе додому.

— Не знала, що відчуття провини буває таким сильним рушієм.

— Того дня, як ти… зникла, — сказав він, через силу уникаючи слова «пішла», — ми були на кордоні, коли отримали повідомлення. Відразу помчали назад. Я обігнав Темліна на шляху до маєтку. Але знайшов саму лиш обручку, вплавлену в камінь підлоги, яку зміг вирвати звідти, щоб Темлін не побачив.

Обережна, зважена перевірка фактів, які, однак, свідчили не про викрадення.

— Вони розплавили обручку у мене на пальці, і вона зісковзнула, — збрехала я.

Кадик Люсьєна смикнувся, але він лише похитав головою. У сонячному світлі руде волосся здавалося живим бурштином. Кілька хвилин ми просто мовчали. Судячи з шерхотіння й бурмотіння, принц із принцесою вже закінчували огляд пролому. Я внутрішньо зосередилася, обмірковуючи кожне слово, яке мала намір виголосити, не викликавши при цьому найменших підозр.

— Дякую, — тихо сказала я. — За те, що прийшов за мною в Гайберн.

Люсьєн стиснув зуби, вириваючи мох поряд із собою.

— Це була пастка. Усе, на що я розраховував, прямуючи туди… Усе сталося геть інакше.

Я ледь стримала бажання вишкірити зуби. Але підійшла до нього, присіла поруч на широкому стовбурі дерева.

— Ця ситуація просто жахлива, — сказала я, і це була правда.

Люсьєн тихо пирхнув. Я постукала своїм коліном об його:

— Не дозволяй Джуріанові себе дражнити. Він робить це, лише щоб виявити наші слабкі сторони.

— Я знаю.

Я розвернулася до Люсьєна, торкаючись його коліном, щоб наголосити на важливості запитання.

— Чому? Навіщо Сонному королівству все це? Хіба що заради якогось божевільного бажання підкоряти. Що є рушієм для короля та його підданих? Ненависть до решти світу? Погорда?

Люсьєн нарешті подивився на мене. Зблизька химерні деталі та візерунки його металевого ока просто зачаровували.

— Ти… — почав він і затнувся.

Крізь кущі продиралися Бренна і Даґдан. Побачивши нас так близько одне від одного, вони насупилися. Але саме Джуріан, який наступав їм на п’яти, видав потрібну мені реакцію: усміхнувся, завваживши, що ми сидимо, торкаючись колінами і майже носом до носа, і ядуче мовив:

— Обережніше, Люсьєне. Ти ж бачив, що буває з чоловіками, які тягнуть лапи до власності Вищих Лордів.

Люсьєн загарчав, але я зупинила його поглядом.

«Справді ж бачив», — подумала я.

І попри Джуріана та глумливі посмішки посланців кутик Люсьєнового рота смикнувся вгору.

***

Аянта чекала нашого повернення в конюшні.

Пишну появу вона влаштувала наприкінці сніданку, коли золоті промені сонця осяяли всю їдальню. Я навіть не сумнівалася в тому, що вона запланувала і час, і місце, де зупинилася просто у промені світла, щоб сонце визолотило її волосся і змусило блакитний камінь корони засяяти синім світлом. Якби я таке малювала, картина дістала б назву «Бездоганне благочестя».

Темлін коротко представив її, і надалі Аянта насіла на Джуріана, який лише кривився, як від дзижчання набридливої комахи над вухом.

Даґдан і Бренна слухали її підлабузництво з нудьгою в очах. Я здогадувалася, що їм цілком досить було товариства одне одного. У будь-якому неблагочестивому сенсі. Бо до вроди Аянти вони залишилися геть байдужими, тоді як інші чоловіки та жінки, глянувши на неї, мліли від захвату. Але вслід за цим я подумала, що, напевно, фізична пристрасть полишила тіла близнюків так само давно, як позбавила їх і душі.

Тож Гайбернові посланці та Джуріан слухали теревені Аянти хіба що кілька хвилин, а потім терпець їм урвався і вони знову зосередили свою увагу на їжі, що була на столі та в їхніх тарілках. Не дивно, що жриця вирішила зустріти нас тут.

Я кілька місяців не була в сідлі, і тепер мене так розтрясло, що я не могла злізти з коня без сторонньої допомоги, тоді як решта легко спішилася. Я благально подивилася на Люсьєна, і той, ховаючи усмішку, підійшов до мене. Він на очах у всіх охопив мою талію сильними долонями, легко зняв із сідла і опустив на ноги поруч з Аянтою.

Я вдячно поплескала його по плечу. Він, як вишколений придворний, шанобливо мені вклонився.

Іноді я майже забувала, що повинна його ненавидіти. Тримати в голові ту гру, що я мала вести.

Аянта тремтливим голосочком запитала:

— Сподіваюся, подорож була вдала?

— Їм, схоже на те, сподобалося, — відповіла я, кивнувши в бік близнюків, що віддалялися.

І справді, Даґдан і Бренна були задоволені результатами огляду. Я поки що не наважувалася розпитувати. Але поки що.

Аянта схилила голову.

— Дякуйте за це Котлу.

— Чого ти й хотіла. — Голос Люсьєна прозвучав аж надто різко.

Вона насупила брови, але швидко оволоділа собою і, складаючи руки на грудях, мовила до мене:

— Ми повинні влаштувати свято на честь наших гостей. І воно так вдало збігатиметься з Літнім Сонцестоянням. Я хотіла б обговорити це з тобою, Фейро. — Лицемірна посмішка. — Якщо ти не заперечуєш.

— Ні, — відповіла я раніше, ніж Люсьєн зміг би бовкнути те, про що потім пошкодував би. — Дай мені годину, щоб я могла поїсти і перевдягнутися. Зустрінемося у мене в кабінеті.

Можливо, я поводилася більш незалежно, ніж то було колись, проте вона кивнула. Я підхопила Люсьєна під лікоть і повела до виходу.

— Скоро зустрінемося, — сказала я Аянті, відчуваючи спиною її погляд.

Ми з Люсьєном вийшли із сутінків конюшні під яскраве сонце. Люсьєн був страшенно напружений. Його аж дрижаки били.

— Між вами щось сталося? — пошепки спитала я, коли ми ступили на шурхітливу рінь доріжки і серед живоплоту в садку стали недосяжними для очей Аянти.

— Не те, про що хотілося б згадувати.

— Коли я… коли мене викрали… — Я мало не затнулася на слові, ледь не сказала «пішла». — Вона і Темлін…

— Ні, — хрипко заперечив Люсьєн. — Ні. Коли настав Каланмай, він відмовився… Просто відмовився брати в ньому участь. Я замінив його на Ритуалі, але…

Я забула. Я геть забула про Каланмай і Ритуал. Тоді я вже була в горах. А Різ був у мені, і ми насолоджувалися одне одним. Ми творили власну магію тієї ночі.

Але Люсьєн…

— І ти повів Аянту в ту печеру на Каланмай?

Він уникав мого погляду.

— Вона наполягала. А Темлін був… Темлінові було погано, Фейро. Я пішов замість нього, виконав свій обов’язок перед Двором. Пішов з власної волі. І ми завершили Ритуал.

Не дивно, що Аянта від нього відчепилася. Вона просто отримала що хотіла.

— Будь ласка, не говори про це Елейн, — додав він. — Коли ми…

Люсьєн затнувся на слові й за мить продовжив:

— Коли ми знову знайдемо її.

Нехай він і завершив Великий Ритуал з Аянтою, керуючись власною волею, але достоту не дістав від цього задоволення.

Серце в грудях у мене трохи зігрілось, і я сказала без жодного лицемірства:

— Я нікому не скажу, якщо сам не дозволиш. — Інкрустований самоцвітами ніж наче поважчав у мене на поясі. — Шкода, що мене не було тут, щоб це зупинити. Дуже шкода. Я мала б цьому завадити.

Я не брехала.

Люсьєн стиснув мені пальці, коли ми завернули за ріг живоплоту і нарешті побачили будинок Темліна.

— Фейро, ти мені кращий друг, ніж я тобі колись був, сказав він.

***

Ейсіл похмуро роздивлялася дві сукні, що їх повісила на дверцята шафи. Довгі брунатні пальці розгладжували шифон і шовк.

— Не знаю, що можна зробити з талією, — сказала вона, не озираючись на мене, коли я присіла на краєчку ліжка. — Ми так багато вирізали, що тепер нічого не залишилося на припуск… Гадаю, тобі слід замовити нові сукні.

Лише після цих слів вона повернулася, щоб окинути поглядом моє загорнуте в халат тіло.

Я знала, про що вона говорить і що бачить, — жодна брехня і отруйні посмішки не здатні були цього приховати. Коли повернулася сюди після полону Амаранти, я була схожа на привид. А в Різа, який нібито знущався з мене, я набрала вагу, яку тоді втратила, у мене з’явилися м’язи, а хвороблива блідість змінилася золотою засмагою. Для жінки, яку місяцями катували й мучили, у мене був напрочуд здоровий вигляд.

Наші з Ейсіл погляди зустрілися, і тишу в кімнаті порушували лише бурмотіння кількох слуг у коридорі, які заходилися готувати маєток до свята Сонцестояння, що мало початися наступного ранку.

Останні два дні я вдавала слухняну тваринку, яку допускають на зустрічі з посланцями Гайберну лише тому, що вона зазвичай мовчить. Посланці трималися так само обережно, як і ми, і не давали прямої відповіді на жодне запитання Темліна і Люсьєна щодо просування армій, союзників на континенті чи у Прифії. «Наради» ні до чого не приводили, бо їх цікавило те саме, але стосовно вже наших сил.

А також Двору Ночі.

Я потроху згодовувала Даґданові і Бренні ідеальну суміш правдивих та вигаданих подробиць. Іллірійців я «розмістила» серед гір та степів, але назвала найсильніші клани найслабшими. Розповіла про ефективність блакитних каменів з Гайберну як блокаторів сили Кассіана й Азріеля, але не сказала, як легко їм буде оминути це блокування. Якщо мені ставили запитання, від якого не могла ухилитися, я посилалася на втрату пам’яті після пережитих потрясінь.

Та попри мою, як мені здавалося, вдалу гру, прикриту брехнею та ухилянням, принц із принцесою дуже дозовано видавали інформацію про себе. І що дивно, ніхто, крім Ейсіл, моєї нещирості не помічав. Хай би що я говорила, які пояснення давала, вона завважувала красномовні дрібнички в наших з нею розмовах, що їх усі я просто не здатна була контролювати.

— Як гадаєш, бодай якась із моїх суконь згодиться мені на свято Сонцестояння? — спитала я, ігноруючи мовчання, що запало між нами. — Рожева й зелена на мене в міру, але я їх уже тричі надягала.

— Раніше ти цим не переймалася. — Ейсіл цокнула язиком.

— Хіба мої звички не можуть змінитися?

Звузивши темні очі, Ейсіл розвернулася до шафи, розчахнула її дверцята так, що сукні захиталися в ній, і почала шукати щось усередині.

— Можеш надягнути ось це. — Вона простягнула мені у своїх довгих вузлуватих пальцях бірюзове вбрання, пошите за модою, яку полюбляла Амрен. Таке носили при Дворі Ночі.

— Це… чому…

Слова розбігалися, пручалися, випадали, мов слизьке каміння з рук, тож я мусила рвонути себе за внутрішню шворку, щоб не сказати зайвого. Я розправила плечі й подивилася на служницю:

— Не знала, Ейсіл, що ти можеш бути такою жорстокою.

Вона лише пирхнула і сховала одяг назад у шафу.

— Ще дві таких самих сукні Темлін пошматував, а ця вціліла, бо лежала в шухляді.

Я запустила тоненький вусик уваги у коридор — переконатися, що ніхто не підслуховує.

— Він злився, — сказала я. — Шкода, що не знищив і цього.

— Щоб ти знала, я була там у той день. — Ейсіл склала на грудях свої довгі худі руки. — На власні очі бачила, як з’явилася Морріґан. Як пройшла крізь твій кокон сили і підняла тебе на руки, як дитину. Я ще тоді благала її забрати тебе звідси.

Цього разу я не прикидалася, ковтаючи клубок у горлі.

— Йому я про це не казала. Нікому анічичирк. Дозволила всім вірити, що тебе силком звідси забрали. Але ти чіплялася за неї, а Морріґан ладна була вбити нас усіх за те, до чого тебе довели.

— Не знаю, чому ти так вирішила. — Я щільніше закуталася в шовковий халат.

— Слуги говорять. А в Підгір’ї ніхто не бачив, щоб Різенд бодай пальцем торкнув когось зі слуг. Охоронців, прихильників Амаранти, тих, кого йому наказували вбити, так. Але він ніколи не знущався зі слабших. Не ображав беззахисних.

— Він чудовисько, — сказала я, водночас ненавидячи себе за брехню.

— Теревенять, що ти повернулася інакшою. Ніби несповна розуму, — каркнула вона. — Нащо мені казати їм, що саме тепер ти здаєшся мені при здоровому глузді. Нарешті.

Я наче опинилася над урвищем. Де та межа, за яку не можна ступати… Від мого правильного вибору залежало і моє виживання, і доля всієї Прифії. Я підвелася з ліжка, помітивши, що в мене тремтять руки.

Але Ейсіл уже вела далі:

— Моя двоюрідна сестра служить у палаці верховного правителя в Адріаті.

Двір Літа. Ейсіл навіть родом із Двору Літа. Звідти вона втекла сюди з двома племінниками після того, як за часів правління Амаранти жорстоко вбили її сестру.

— Слуг у палаці не повинно бути видно й чутно, але самі вони при цьому бачать і чують. Особливо коли гості впевнені, що поруч нікого немає.

Вона була мені другом. Дуже ризикуючи, вона допомогла мені дістатися Підгір’я. Захищала мене кілька місяців по тому. Але тепер вона стає небезпечною для мене…

— Вона розповіла мені про твій візит. Про те, що ти сміялася, що ти була здорова і щаслива.

— Усе це було спектаклем. Він змусив мене так поводитися перед публікою.

Тремтіння в голосі вдавати не довелося. У відповідь — мудра крива посмішка.

— Як скажеш.

— Я так і кажу.

Ейсіл дістала з шафи сукню кремово-білого кольору.

— Ось цю ти ще жодного разу не надягала. Я замовила її, щоб ти надягла її наступного дня після весілля.

Сукня була не те щоб весільна, але схожа на весільну. Чистота й невинність. Я нізащо не вдягла б її після повернення з Підгір’я. Тоді я намагалася уникати будь-якого порівняння зі своєю понівеченою душею. Але зараз… Я дивилася просто в очі Ейсіл, міркуючи, яку частину моїх планів вона могла розгадати.

Ейсіл прошепотіла:

— Скажу тобі лише раз. Хай би що ти надумала, благаю: хай воно не торкнеться моїх хлопчиків. Хочеш помститися, нехай, але прошу тебе, зглянься над ними.

Я б ніколи… Я майже почала промовляти ці слова. Утім, лише похитала головою, насупивши брови, наче геть нічого не розумію й тільки тривожуся.

— До чого тут твої хлопці? Я лише хочу повернутися до звичного для мене життя. Зцілитися…

Зцілити землю від порчі й темряви, які зараз ширяться. Ейсіл, здалося мені, це зрозуміла. Тому повісила сукню на дверцята шафи й розправила блискучі складки спідниці.

— Надягни її на Сонцестояння, — тихо сказала вона.

І я надягла.

Розділ 4

Літнє Сонцестояння було саме таке, як я його пам’ятала: усюди стрічки й гірлянди з живих квітів, діжки елю й вина викочували до пагорбів навколо маєтку. І Вищі Фе, й нижчі фейрі збиралися сюди на урочистості.

Але минулого року тут не було Аянти. Святкування, за її словами, буде святотатством, якщо ми спочатку не подякуємо богам.

Тож за дві години до світанку ми зійшлися сюди, сонні й геть не в настрої вистоювати її церемонію, поки сонце не зійде над небокраєм і не почнеться найдовший день року. Я думала: а чи Тарквен у своєму сяйливому палаці біля моря теж мав витримувати такі нудні ритуали? А ще думала про те, як святкуватимуть день Літнього Сонцестояння сьогодні в Адріаті, про верховного правителя Двору Літа, з ким майже подружилася.

Хай би про що теревенили слуги, Тарквен досі ані словом не обмовився Темліну про наш із Різом і Амрен візит. Цікаво, що зараз думає верховний правитель Двору Літа про зміну обставин у моєму житті? Він напевно ж чув про це. І я могла лише молитися, щоб він тримався подалі, поки я не закінчу тут своїх справ.

Для поїздки до пагорбів Ейсіл знайшла мені розкішний білий оксамитовий плащ, а Темлін посадив мене на кобилу масті блідого місячного сяйва, в сріблясту гриву якої хтось заплів дикі квіти. Якби я хотіла намалювати втілення спокійної чистоти, то намалювала б себе сьогодні — з короною кіс і сніжно-білих суцвіть глоду. Губи і щоки я ледь помітно підфарбувала, одним лише натяком на колір. І це нагадувало тепер перші прояви весни на скутих зимою землях.

Коли наша процесія дісталася пагорба з натовпом із сотень Фе, усі погляди звернулися до мене. Сама ж я дивилася тільки вперед, туди, де Аянта стояла над примітивним кам’яним вівтарем, укритим квітами й першим врожаєм літа. Каптур її блідо-блакитної мантії чи не вперше лежав на плечах, а срібний вінець прикрашав золоте волосся.

Я усміхнулася їй, коли моя кобила слухняно зупинилася з північного краю півкола Фе навпроти вівтаря на схилі, і подумала, чи в змозі Аянта розгледіти вовка в цій посмішці.

Темлін допоміг мені зійти на землю, і в сірих сутінках я помітила, як на рукавах його зеленої куртки замерехтіла золота вишивка.

Коли він опускав мене на м’яку траву, я змусила себе зустріти його погляд, добре знаючи, що всі дивляться лише на нас. У його очах, у тому, як Темлін опустив погляд на мої губи, я відчувала, що він згадує минулий рік.

Саме цього дня рік тому він уперше поцілував мене. Рік тому я танцювала, безтурботна й радісна вперше в житті. Мені здавалося тоді, що щасливішою бути просто неможливо.

Я відповіла йому несміливою усмішкою і взяла руку, яку він мені простягнув. Ми разом пішли по траві до кам’яного вівтаря Аянти, а Гайбернові принц із принцесою, Джуріан і Люсьєн рушили за нами.

Цікаво, чи пригадував Темлін ще й інший день, кілька місяців тому, коли на мені була інша біла сукня, а навкруги вирувало біле цвітіння. День, коли мій суджений врятував мене, досить мені було вирішити, що я не хочу того весілля, бо щось у глибині моєї душі знало: я кою щось непоправне. Тоді я вважала, що не заслуговую на такого чоловіка, як Темлін. Не хотіла обтяжувати його собою, зламаною, зажуреною. А Різ… Різ був ладен дозволити мені те весілля, лиш би я була щаслива. Він бажав мені щастя навіть ціною власного життя. Але тієї миті, як я промовила «ні»… Він врятував мене. Він допоміг мені врятувати себе.

Я скосила очі на Темліна. Але він дивився на мою руку, яка тримала його за лікоть. На палець, на якому колись була його обручка.

Як він пояснював це собі — куди, на його думку, поділася вона, — коли Люсьєн позбавився доказів? На мить мені навіть стало його шкода. Бо не лише Люсьєн збрехав йому, Ейсіл брехала також. А скільки ще знали, як я страждала, і намагалися вберегти Темліна від болісної правди? Бачили, як я мучусь, і не зробили анічогісінько, щоб допомогти.

Ми з Темліном зупинилися перед вівтарем. Аянта нагородила нас спокійним величним кивком. Посланці Гайберну, принц із принцесою, переступали з ноги на ногу, навіть не намагаючись приховати, як їм страшенно нудно. Учора Бренна навіть не намагалася приховати невдоволення Сонцестоянням, відверто заявила, що у Гайберні вони давно вже не переймаються такими огидними речами і дурних гулянок у них не буває. Тобто, іншими словами, дуже скоро не буде і в нас.

Я ігнорувала їх. Аянта ж здійняла руки до неба і озвалася до натовпу позаду нас:

— Благословенного Сонцестояння нам усім!

І почалася нескінченна низка молитов і обрядів, найгарніші з юних послушниць допомагали розливати свячене вино, благословляли врожай на вівтарі, а потім звертали свої благання до сонця, щоб воно зійшло. Це була красива, добре підготовлена акторами маленька вистава. Люсьєн куняв у мене за плечем.

Але я витримала всю церемонію Аянти до кінця, знала, що має статися, коли вона візьме чашу святого вина і проголосить:

— Хай світло найдовшого дня прожене всю темряву. Нехай змиє чорне зло, хай би як багато його було.

Удар за ударом на честь мого судженого, мого справжнього дому. Але я кивала у відповідь на її слова.

— А тепер я прошу принцесу Бренну і принца Даґдана надати нам честь і скуштувати освячене вино!

Натовп заворушився. Посланці Гайберну закліпали очима, хмурячись одне до одного. Але я вже відступила на крок, сяйливо їм усміхаючись, і жестом запросила до вівтаря.

Обоє розтулили роти, щоб відмовитись, але Аянта відмов не приймала.

— Пийте, і нехай наші нові союзники стануть водночас новими друзями, — проголосила вона. — Пийте, і нехай вино змиє довгу ніч цього року.

Двоє дематі напевне перевіряли вино на отруту всією своєю магією і вміннями. Я ж утримувала на обличчі байдужу посмішку, поки вони не наблизилися до вівтаря і Бренна не взяла запропоновану срібну чашу.

Обоє ледь пригубили її, перш ніж відступити. Але Аянта заворкотіла, закликаючи їх зайти за вівтар і спостерігати за церемонією з її боку.

Я непогано переконала Аянту в тому, яку сильну відразу в них викликають і вона, і її ритуали. А також у тому, що досить прибути їх війську, як Аянта втратить будь-яку вагу в ролі лідера свого народу. Тепер вона не залишала спроб переконати їх у своїй корисності.

Ще кілька молитов і обрядів, а потім Аянта закликала Темліна стати з іншого боку вівтаря й запалити свічку для душ, які згасли минулоріч, і закликати їх таким чином повернутися, коли зійде сонце, назад до світла.

Небо за їхніми спинами вже зажевріло.

Джуріана теж покликали вперед, щоб він прочитав одну із заключних молитов — на честь воїнів, які щодня боролися за нашу безпеку. Цю молитву вона додала на моє прохання.

Тепер на трав’янистому п’ятачку залишилися тільки я і Люсьєн. Перед нами були вівтар і небокрай, а з боків і позаду нас тіснився натовп.

Судячи з напруженої пози, зі швидкого погляду на розстановку сил, Люсьєн подумки перебирав молитви й намагався зрозуміти, у чому саме я підігрувала Аянті. Від нього не сховалося, що в той час, як сонце ось-ось мало зійти, ми опинилися з ним удвох, а інших мов відвели від нас, прибрали з дороги. Чому б то?

Аянта підійшла до краю пагорба й підвела руки вгору, до неба. Золотаве волосся вільно розсипалося по спині. Місце і поза — все було вивірене.

Цей жест вона вже робила на Зимове Сонцестояння — ставала саме так, щоб сонце сходило ніби між її руками, наповнюючи їх світлом. Послушниці заздалегідь позначили потрібне місце камінцем, схованим у траві.

Золотий диск сонця поволі зійшов над зеленню пагорба й синню небокраю.

Світло — чисте й сильне — наповнило світ і полинуло до нас.

Аянта вигнула спину, бо її тіло було лише сосудом для світла Сонцестояння, і, судячи з того, що я могла бачити, жриця уже вдягнула маску побожного екстазу.

Сонце встало й застигло над небокраєм, золотою ноткою фарбуючи землю.

Натовп загомонів. Потім почулися зойки. Але не на честь Аянти. На честь мене. Тому що я, яскрава й чиста в білому, засяяла від перших ранкових променів — сонце вставало не над Аянтою, денне світло лилося на мене.

Ніхто не перевірив і навіть не помітив, що камінець-мітка Аянти змістився кроків на п’ять праворуч. Усіх надто захопило моє урочисте прибуття, і так само ніхто не відчув леготу, що прошелестів у траві.

Аянта не відразу зважилася повернутися й побачити, що цього разу сила Сонця не наповнює й не благословляє її.

Я вже не стримувала сили, яку випускала в Гайберні, і моє тіло засяяло зсередини. Світлом чистим, як день, чистим, неначе зорі.

— Визволителька, — забурмотіли у натовпі.

— Благословенна, — почулося звідусіль.

Я непогано зіграла подив — подив і сприйняття волі Котла. Обличчя Темліна застигло від шоку, Гайбернові посланці-близнята були просто ошелешені від того, що бачили.

А я розвернулася до Люсьєна, і моє сяяння відбилося в його металевому оці. Розвернулася як друг, який прохає друга про допомогу. І простягнула йому руку.

У мене за спиною Аянта щосили намагалася пристосуватися до несподіваного повороту ритуалу й повернути собі контроль над церемонією. Я відчувала її потуги.

Люсьєн, напевно, теж їх відчув. Бо він узяв мою руку, а потім опустився на коліно у траву, благоговійно притискаючись чолом до моїх пальців.

Усі Фе, наче колоски під вітром, теж упали на коліна.

За всіх пишних церемоній і ритуалів, що їх проводила Аянта, ніхто ніколи не бачив і натяку на справжню силу благословення. А ось Фейра Руйнівниця Прокляття, що врятувала Прифію від тиранії й пітьми…

Благословенна. Свята. Незаплямована злом.

Я дозволила сяйву охопити й Люсьєна, який вклонився мені. Як лицар перед своєю королевою. А потім подивилася на Аянту і цього разу не стала ховати вовчого вишкіру в посмішці.

***

В усьому іншому святкування лишалося таким самим, як і минулоріч.

Коли сонце стало підніматися дедалі вище над моєю головою, а моє сяйво — меркнути, поступово вляглося й захоплення натовпу. Ми спустилися вниз. Наш шлях лежав через поля, до інших пагорбів, туди, де на нас чекали Фе, які не дісталися церемонії, але вже встигли почути про моє маленьке диво.

Я не відходила від Люсьєна. Здається, він був задоволений. Принаймні здоровий глузд не покидав його, що відрізняло мого друга від більшості тих, хто був на святі. Одні аж захлиналися від радості, другі не могли вийти з побожного ступору. Були й такі, у кого те, що несподівано сталося, викликало тривогу.

Аянта протягом шести наступних годин все намагалася пояснити те, що сталося. Мовляв, Котел благословив її обрану подругу, говорила вона всім, хто готовий був її слухати. Сонце змінило свій шлях, бо аж так зраділо моєму поверненню.

Але навіть послушниці стомилися від її балаканини: вони геть не могли перейнятися пафосом велемовних промов Верховної Жриці.

Темлін зреагував сильніше за всіх. Те, що сталося, його неабияк стривожило. Спостерігаючи за ним, можна було подумати, що йому здалося, ніби зі мною сталося щось страшне. У палаці правителя Гайберну Темлін уже бачив таке сяйво. Може, його розбурхали спогади? Дошукуватися причин його тривоги мені анітрохи не хотілося.

Але обов’язок вимагав від Вищого Лорда приймати від підданих, воїнів, нижчих лордів святкові подяки й побажання всього найкращого, і це дало мені певну свободу. Попри те що мене раз-по-раз зупиняли Фе, сповнені благоговійного обожнювання, які простягали до мене руки. У їхніх очах я й зараз бачила сльози вдячності за звільнення від гніту Амаранти.

Колись я б знітилася, бо раніше це не викликало б у мене нічого, крім роздратування й бажання сховатися у якийсь затишний куточок. Тепер же я навчилася приймати подяки й молитви, як і личило благословенній, усміхалася й дякувала у відповідь. Іноді навіть щиро. Я не мала нічого проти народу цієї землі, тих, хто страждав разом з іншими народами. Не відчувала до них найменшої ворожнечі. Але ось придворні й вартові Темліна, які шукали мене… На них чекала окрема вистава. «Благословенна Котлом», називали вони мене. Я відповідала, що ми не можемо проникнути в задуми Котла.

Я повторювала це знову і знову, за сніданком і під час обіду, поки не повернулася додому, щоб трошки освіжитися й побути на самоті.

У своїй кімнаті — нарешті сама — я поклала корону з квітів на туалетний столик і ледь помітно всміхнулася витатуйованому оку на правій долоні.

«Найдовший день року, — сказала я через зв’язок, посилаючи слідом образи того, що сталося на вершині пагорба. — Шкода, що не можу провести його з тобою».

Йому б сподобалася моя вистава — і він би сміявся аж до хрипу, побачивши вираз обличчя Аянти.

Я саме скінчила митися й мала намір повернутися на пагорби, коли в голові пролунав голос Різа.

«Я мав би за честь, — кожне слово Різа просто бриніло від сміху, — провести бодай мить у компанії Фейри Благословенної».

Я захихотіла. Слова йшли здалеку, з явним зусиллям. Ризик викриття вимагав скінчити розмову якнайшвидше, не говорити довго. Але я просто не могла не спитати, не дізнатися…

«Чи з усіма все гаразд?»

І чекати, рахуючи хвилини.

«Так. Наскільки це взагалі можливо. Коли ти повернешся додому, до мене?»

Кожне слово було тихішим за попереднє.

«Скоро, — пообіцяла я йому. — Посланці Гайберну вже тут. Я скоро все завершу».

Він не відповів. Я зачекала ще кілька хвилин, перш ніж надягнути корону з квітів і попрямувати до сходів.

Проте ледь чутний голос Різенда знову пролунав у моїй голові, лише коли я вийшла в сад. «Я б теж хотів провести цей день з тобою».

Від цих його слів у мене защеміло серце. Знадобилися неабиякі зусилля, щоб викинути їх з голови. Я пішла туди, де тривало свято. Кроки мої стали геть не такі легкі, як тоді, коли йшла додому.

А на пагорбі вже прибрали сліди застілля і почалися танці.

Я побачила Темліна на краю одного з кіл — він уважно стежив за кожним моїм рухом. Я ж роздивлялася траву, натовп Фе й кількох музикантів з барабанами, скрипками та флейтами, що закликали танцювати. І наближалася до нього, як то й пасувало боязкій ніжній голубці.

Колись достоту такі самі звуки мене розбудили, штовхнули до танку, оживили мене. Тепер вони перетворилися на чергову зброю в моєму арсеналі: я зупинилася перед Темліном, опустила вії й тихенько спитала:

— Потанцюєш зі мною?

Полегшення. Щастя. Ледь чутна тривога.

— Так, — видихнув він. — Так, звісно.

І я дозволила йому вести мене у швидкому танці, крутити й вихиляти під оплески та вигуки натовпу. Перший танець, другий, третій… Спиною вже струменів піт, але я трималася й тримала посмішку на обличчі, раз-по-раз нагадуючи собі сміятися й відводити руки подалі від його шиї, у яку так кортіло вчепитися.

Згодом музика стала повільнішою. Коло тих, хто дивився на нас, стрімко рідшало. Коли нікого не залишилося, Темлін тихо спитав:

— Сьогодні вранці… З тобою все гаразд?

Я враз підвела голову.

— Так. Я… не знаю, що це було, але так. Аянта… вона дуже злиться на мене?

— Не знаю. Вона достеменно не чекала нічого подібного… і погано сприймає сюрпризи.

— Мені треба вибачитись. Адже я зіпсувала її церемонію.

Його очі спалахнули:

— За що? Можливо, це і справді було благословення. Магія досі дивує навіть мене. Якщо вона злиться, то це її проблема.

Я вдала, що міркую над його словами, потім кивнула. І притиснулася до нього ближче, з неймовірною огидою відчуваючи кожне місце, де торкалися наші тіла. Я не знала, як Різ це витримував — з Амарантою. Протягом п’ятдесяти років.

— Ти сьогодні дуже гарна, — сказав Темлін.

— Дякую. — Я змусила себе вдивитися в його обличчя. — Люсьєн… Люсьєн сказав мені, що ти не завершив Ритуал на Каланмаї. Що ти відмовився.

«І дозволив Аянті затягти його до печери замість себе», — подумки завершила я фразу.

Він тяжко проковтнув клубок у горлі.

— Для мене це було занадто.

«А укладати угоди з Гайберном — не занадто, наче я якась вкрадена річ, яку мають тобі повернути».

— Можливо, вранішнє благословення стосувалося не лише мене, — промовила я.

Темлін лише погладив мене по спині.

Ми мовчали ще під час трьох танців, а потім голод потягнув мене до столів, на яких уже накривали вечерю. Я дозволила Темліну накладати спочатку мою тарілю, потім свою, а тоді ми відшукали собі місцинку під старим покрученим дубом і спостерігали за танцями й музикою.

Я мало не спитала його, чи воно того вартувало — поступитися таким миром заради мого повернення. Впустити Гайберн сюди, віддати йому ці землі. Коли вони прийдуть, не залишиться ані танців, ні пісень, ані свят.

Але я мовчала, поки сонце сідало і ніч нарешті вступала у свої права.

Засяяли зорі, маленькі, затьмарені світлом багать.

А високо в небі переморгувалися зірки. Я стала дивитися на них, майже не звертаючи уваги на вечірню частину свята. У їх товаристві мені було набагато приємніше і спокійніше — вони підтримували мене, мовчазні й надійні друзі.

Розділ 5

До маєтку я повернулася десь о другій годині ночі. Ледве переставляла ноги і була геть виснажена. Не могла навіть подумати, щоб зустрічати світанок на пагорбах.

Особливо після промовистих поглядів Темліна. Напевно, він згадував світанок минулого року, коли відвів мене подалі від свята, на луки, і вперше поцілував.

Я попросила Люсьєна відвести мене додому, і він радо погодився, бо статус того, хто знайшов свою суджену, робив його геть нецікавим для всіх жінок на святі. Він думав про Елейн. Крім того, він хотів утекти від Аянти, яка весь день не спускала з нього очей, усе хотіла розпитати в нього, що ж воно таки сталося під час церемонії.

Я надягла нічну сорочку, маленьку з мереживами, яка колись так тішила Темліна, і, задоволена, що зважилася на це, не пішла у ванну змивати піт, що ним вкрилася шкіра за день, а втомлено впала на ліжко.

Майже пів години я крутилася під простирадлом, не в змозі заспокоїтися.

Пика Аттора з гидким осміхом. Ткаля з двома бездонними дірами замість очей. Мої сестри Неста і Елейн, яких силоміць заштовхують до Котла. Усі ці образи перепліталися й довго не покидали мене. Я їм дозволила зайти до своєї свідомості.

Багато хто досі святкував на пагорбах, коли я, коротко і пронизливо скрикнувши, підхопилася з ліжка.

Серце в грудях несамовито калатало, коли я відчинила двері, вислизнула в коридор і завмерла перед дверима Люсьєна.

Він відчинив після другого стуку.

— Я чув, як ти закричала… Що сталося?

Широко розплющене руде око дивилося на мене, розпатлану, в просяклій холодним потом сорочці, з подивом.

Я проковтнула клубок у горлі, очима запитуючи дозволу, і Люсьєн кивнув, відступаючи в кімнату, щоб дати мені пройти. Він був напівоголений, бо встиг натягти лише штани, перш ніж відчинив мені двері, і тепер похапцем їх застібував.

Люсьєнова кімната була витримана в кольорах Двору Осені — єдина данина рідній домівці, яку він наважувався показати. У сутінках я запримітила жмакане простирадло — він, певне, теж погано спав. Люсьєн присів на підлокітник великого крісла перед погаслим каміном і тепер спостерігав, як я нервово ламаю пальці, стоячи в центрі килима в багряних кольорах.

— Воно сниться мені, — хрипко зізналася я, — Підгір’я. А коли прокидаюся, не можу пригадати, де я.

Я простягла перед собою вільну від татуювання ліву руку.

— Не можу навіть збагнути, де і коли я.

Наполовину правда, наполовину брехня. Так, мені досі снилися ті жахливі дні, але кошмари більше не поглинали мене всю. І я вже не бігла посеред ночі до вбиральні, щоб виблювати ті спогади.

— А що тобі наснилося сьогодні? — тихо спитав Люсьєн.

Я звела на нього змучений тьмяний погляд.

— Що вона розіп’яла мене на стіні. Як Клер Беддор. І Аттор снився…

Я здригнулася й потерла обличчя.

Люсьєн підвівся й підійшов. Страх і біль моїх слів достатньо приховували і мій запах, і мою силу, які крізь розставлені темні пастки ловили найменші вібрації в будинку.

Люсьєн зупинився за крок до мене. І не те щоб був проти, коли я обняла його за шию і сховала обличчя на теплих широких грудях. У мене з очей на засмаглу шкіру Люсьєна полилися сльози. Ні, не сльози, то була морська вода — дар від Тарквена.

Люсьєн тяжко зітхнув і однією рукою обійняв мене за талію, а другою став гладити по голові.

— Мені шкода, — пробурмотів він. — Дуже шкода.

Люсьєн тримав мене, тепер уже заспокійливо проводячи долонею по спині, і я дозволила сльозам із морської води висохнути, як піску на сонці. Нарешті підвела голову від його скульптурних грудей, вчепилася пальцями в м’язисті плечі й подивилася в його стривожене обличчя. Дихала я глибоко, уривчасто, морщачи чоло. Я вже ворухнула губами, коли раптом почула:

— Що. Тут. Відбувається.

Голова Люсьєна раптом повернулася до дверей.

Там стояв Темлін, і на його обличчі застигнув крижаний спокій. На пальцях виблискували кінчики кігтів.

Ми відсахнулися одне від одного, надто швидко, щоб не викликати підозри.

— Мені наснився кошмар, — пояснила я, поправляючи сорочку. — Я… не хотіла розбудити весь будинок.

Темлін дивився на Люсьєна, губи в якого стиснулися в тонку лінію — він також помітив майже випущені кігті.

— Мені наснився кошмар, — повторила я більш напружено, хапаючи Темліна за руку й виводячи його з кімнати, перш ніж Люсьєн зміг би сказати бодай слово.

Я причинила двері, але відчувала, що увага Темліна прикута до чоловіка за нашими спинами. Кігтів він не втягнув. Хоча й не випустив до кінця.

Я пройшла кілька кроків до своєї кімнати й озирнулася на Темліна, який тепер роздивлявся коридор, а також відстань між моєю кімнатою та дверима кімнати Люсьєна.

— На добраніч, — сказала я, зачиняючи двері в нього перед носом.

Зачекала п’ять хвилин, щоб пересвідчитися, що Темлін не стане вбивати Люсьєна, а тоді посміхнулася.

Цікаво, чи зрозумів Люсьєн мою гру? Чи склав докупи те, у чому я була переконана: Темлін прийде до мене сьогодні вночі. Авжеж. Після всіх тих несміливих доторків на святкуванні. Чи розумів Люсьєн, що цю спокусливу сорочку я надягла не тому, що було жарко? Невидимі нитки, розкидані мною по дому і навколо, повідомили: Темлін нарешті набрався сміливості, щоб прийти до мене в спальню. Тож у мене мав бути відповідний вигляд.

Доказом мого фальшивого кошмару було зіжмакане простирадло. Я залишила двері Люсьєна прочиненими і зробила все, щоб він не мав змоги подумати про них чи помітити повітряний щит, яким я закрила кімнату, відсікаючи звук і запах наближення Темліна.

Поки Темлін не побачив нас там: обійми, задрану сорочку, напружений погляд, бурю емоцій, яка натякала на щось геть інше. Невидимий щит я прибрала тієї ж миті, як Темлін зайшов, щоб він справді подумав, що заскочив нас зненацька…

Я сказала Темліну, що мені наснився кошмар. Але справжнім кошмаром була я сама.

Я грала на тому, чого Темлін боявся відтоді, як я з’явилася в маєтку. Я не забула тієї давньої сварки, під час якої він гарчав на Люсьєна. Велів тому не фліртувати зі мною. Триматися подалі. Темліна лякало те, що я можу обрати рудоволосого лорда і це зруйнує всі його плани.

А зараз Темліну достоту не до сну. Напевне, прокручує в голові всі наші погляди й розмови. Усі випадки, коли Люсьєн ставав на мій бік у Підгір’ї й після. Можливо, Темліну здається, що Елейн зовсім не його суджена, позаяк він простягає руки до інших жінок.

І звісно ж, Темлін крутить у мізках ранкову сцену: Люсьєн, ставши переді мною на коліно й шанобливо схилившись, дає клятву вірності новонародженій богині — так ніби ми з ним обоє дістали благословення Котла.

Я дозволила собі усміхнутися своїм міркуванням, а потім стала вдягатися.

На мене чекало чимало роботи.

Розділ 6

Зв’язка ключів від воріт маєтку десь зникла.

Але після минулої ночі Темлін, здається, навіть не помітив цього. Снідали ми мовчки. Посланці Гайберну були відверто невдоволені з того, що поїздка до місця другої діри у Стіні через святкування Сонцестояння відсунулася на цілий день.

А Джуріан так стомився на святі, що його цікавили тільки м’ясо та яйця, які він наминав за обидві щоки.

Темлін і Люсьєн, судячи з усього, встигли переговорити до сніданку. Люсьєн нарочито тримався якомога далі від мене. Навіть не дивився і не звертався, наче досі мав переконувати Темліна у своїй безневинності.

Мені хотілося запитати Джуріана, чи не він бува украв ключі у гвардійця, що був напідпитку, але не хотілося порушувати благословенну тишу.

І тут влетіла Аянта. Вона демонстративно мене не помічала, наче я могла засліпити її не гірше за вкрадене мною сонце.

— Не хотіла переривати ваш сніданок, але маю нагальну справу до вас, Вищий Лорде. — Аянта зупинилася на півдорозі до столу, навмисно різко, щоб мантія красиво завирувала навколо її ніг.

Що ж, нашу увагу вона привернула.

Темлін, котрий був не в гуморі, хмуро поцікавився:

— І що за справа?

Спочатку нам показали виставу.

— Ой, а я й не знала, що тут будуть присутні посланці Гайберну, — зніяковіло мовила Аянта, коли її помітили.

Я ледь стримувала сміх, дивлячись, як Аянта картинно і знервовано скошує очі на близнюків, а потім знов переводить погляд на Темліна.

Її наступні слова теж були показові:

— Я, мабуть, почекаю, поки ви поснідаєте. А потім поговоримо наодинці.

Гра на публіку і демонстрація сили, щоб нагадати присутнім: вона справді має вплив на Темліна. І Гайберну не завадять дружні стосунки з нею. Тим паче що в неї є дуже важлива інформація, до того ж відома тільки їй.

Але я була доволі жорстока, тож мило сказала, звівши таким чином нанівець те, що намислила Аянта:

— Якщо ми довіряємо нашим друзям із Гайберну настільки, щоб воювати пліч-о-пліч, вони заслуговують на щирість. Ми слухаємо тебе, Аянто.

Вона навіть не глянула в мій бік. Але тепер уже вибір був за Темліном. Було зрозуміло, що союз із Гайберном йому важливіший за стосунки з Аянтою.

Ігноруючи її гордовиту поставу, Темлін глянув на нас і промовив:

— А давайте послухаємо всі ми, що скаже нам верховна жриця.

Аянта тяжко проковтнула клубок у горлі й заговорила:

— Річ у тім… Мої послушниці помітили, що земля навколо мого храму… вмирає.

Джуріан пирхнув, схилившись над своїм беконом.

— То скажи про це садівникам. — Бренна теж перевела погляд на тарілку й повернулася до сніданку.

Даґдан захихотів, поставивши чашку з чаєм на стіл.

— Садівник ні в чому не винен. — Тепер Аянта стала рівно, як свічка. — Це порча, яку навели на нашу землю. Трава, коріння, бруньки — усе вражене, зів’яле і хворе. І відгонить нагами.

Я ледь втрималася, щоб не скосити очі на Люсьєна, — перевірити, чи помітив і він голодний блиск у її очах. Навіть Темлін зітхнув, наче бачив нарешті правду: спробу повернути собі авторитет, а то й власноруч отруїти землю, щоб потім магічно її зцілити.

— У лісах є ще кілька місць, у яких усе померло й не оживає, — вела далі Аянта, притискаючи вбрану у срібло руку до грудей. — Я боюся, це знак, що наги мають намір атакувати.

О, я таки допекла їй до живого. Я все гадала, що вона вигадає після вчорашнього свята Сонцестояння, на якому я вкрала всю прикуту до неї увагу й силу. Але це… Розумний хід.

Я приховала посмішку й ніжно відповіла:

— Аянто, можливо, тобі справді слід покликати хороших землекопів. Нехай перекопають землю біля твого храму.

Вона напружилася і нарешті подивилася на мене. Мені так і кортіло сказати: «Тобі здається, що ти ведеш свою гру, але ти й гадки не маєш, що кожним твоїм вибором, кожним кроком з минулої ночі й до сьогоднішнього ранку керую я».

Я кивнула спочатку на принца з принцесою, потім на Люсьєна:

— Сьогодні ми їдемо інспектувати Стіну. Якщо до нашого повернення земля навколо твого храму не оживе, я тобі обов’язково допоможу.

Убрані в срібло пальчики стиснулися в кулачки… але Аянта, як і пасувало гадюці, звернулася до Темліна:

— Ви приєднаєтеся до них, Вищий Лорде?

Спитавши, вона звернула погляд на нас із Люсьєном — погляд надто довгий і розважливий. Легкий головний біль, що з’явився в мене зранку, посилювався з кожним словом, що вилітало з вуст Аянти. Я пізно лягла спати і взагалі мало спала — а з огляду на те, що чекало на мене попереду, мені потрібні були сили.

— Ні, він залишиться тут, — відповіла я, перш ніж Темлін встиг щось мовити.

Темлін відклав виделку.

— Гадаю, я теж поїду.

— Мені не потрібний супровід, — сказала я.

Хай думає що хоче. Може навіть шукати прихований зміст моїх слів.

Джуріан пирхнув.

— Уже сумніваєшся в наших намірах, Вищий Лорде?

— Обережніше, — грубо урвав його Темлін.

Я сперлася долонею на стіл.

— З Люсьєном і охоронцями я буду в безпеці.

Схоже було на те, що Люсьєн ладен був угрузнути в крісло і зникнути в ньому назавжди.

Я подивилася на Бренну і Даґдана й посміхнулася, сказавши:

— Я й сама можу захистити себе, якщо знадобиться.

Дематі відповіли однаковими усмішками. Останніми днями я не відчувала жодного доторку ані до своїх ментальних бар’єрів, ані до тих, якими намагалася прикрити якомога більше людей. Але постійне використання магії виснажувало мене, тому можливість відійти від цього десь подалі вабила мене бажаним перепочинком.

І стала вабити дедалі більше, коли почула, як Аянта вкрадливо промовила, нахилившись до Темліна:

— Друже, мабуть, тобі таки слід поїхати.

Я чекала, гадаючи, які ще слова вихопляться з її невдоволено закопилених губ.

— Бо невідомо, коли Двір Ночі знову спробує її викрасти.

У мене була лише мить, щоб продумати свою реакцію. Я відкинулася на кріслі, знітилася, викликаючи з пам’яті образ Клер, розіп’ятої на стіні, а потім Різові крила, пробиті двома ясеневими стрілами, — усе, що годилося задля запаху страху.

— У тебе є новини? — прошепотіла я.

Бренна і Даґдан дуже зацікавилися тим, що почули.

Жриця розтулила рота, але Джуріан не дав їй договорити, ліниво тягнучи:

— Немає ніяких новин. Їхні кордони закриті. Різенд не дурень, він не ризикуватиме й до нас не полізе.

Я дивилася у свою тарілку, випромінюючи застиглий жах.

— Може, й не дурень, — заперечила Аянта, — але його веде помста.

Вона розвернулася до Темліна так, щоб камінь на її срібному обручі впіймав промінь вранішнього сонця.

— Можливо, якби ти повернув йому крила його родичів, він би трохи… заспокоївся.

На мить мене огорнула зсередини повна тиша. А за нею прийшло ревіння, яке заглушило майже всі думки, усі інстинкти самозбереження. Я нічого не чула за цим рокотом у крові й кістках.

Але слова, сама пропозиція… Дешева спроба мене вкусити. Я вдавала, ніби не чула тих слів, ніби мені байдуже. І напружено чекала на відповідь Темліна.

Голос Темліна прозвучав дуже тихо:

— Я давно їх спалив.

Я ладна була заприсягтися, що в його голосі прозвучало каяття… каяття і сором.

Аянта цокнула язиком, а за мить мовила:

— Шкода. Він би за них непогано заплатив.

Я так хотіла перестрибнути стіл і розтрощити їй голову об мармурову підлогу, що аж тіло боліло від зусиль стримати це бажання. Але натомість я тихо і заспокійливо сказала Темліну:

— Зі мною все буде добре.

Я торкнулася його руки, погладила пальцем тильний бік долоні. Витримала тяжкий погляд.

— Не починаймо все знову.

Коли я відсторонилася, Темлін дивився лише на Люсьєна, і все можливе каяття зникло, як і не було. Пазури визирнули з пальців, уп’ялися в поцятковані борознами підлокітники крісла.

— Будь обережний.

Ніхто з нас навіть не став удавати, що це не було погрозою.

***

Відстань, на яку знадобилося б два дні верхи, ми подолали за день — переносилися, йшли, знову переносилися. Ми могли подолати кілька миль за один підхід, але Даґдан був слабкіший за нас, чого я не очікувала, а він мав нести і сестру, і Джуріана.

А втім, я не ставила йому цього у провину. Переноситися добре самому, а коли на тобі висить ще хтось, витрати магічної сили помітно зростають. Ми з Люсьєном несли по охоронцю. Хлопці були синами дрібних правителів, чемними і спостережливими. Такий спосіб пересування давав змогу взяти із собою тільки найнеобхідніше. Обмеження торкнулися й кількості наметів для ночівлі.

До пролому в Стіні ми дісталися вже в сутінках. Те невелике спорядження, яке ми переправляли на собі під час магічних перенесень, неабияк далося взнаки — я втомилася і могла лише спостерігати за діями охоронців, які взялися ставити намети. Утім, мій статус і не дозволяв робити якісь спроби, щоб їм допомогти. Вечеря біля невеликого багаття минула б у цілковитому мовчанні, якби не Джуріан, рот у якого не закривався. Він розпитував у охоронців про їхні тренування, особливості занять. Близнюки пішли до свого намету, прихопивши канапки з м’ясом, що їх ми взяли із собою. Але обоє дивилися на кусні хліба з м’ясом так, ніби там встигли завестися черв’яки. Невдовзі і Джуріан зник у лісі, заявивши, що бажає прогулятися перед сном.

Коли багаття майже прогоріло, я заповзла до намету, де нам із Люсьєном ледь стало б місця якось умоститися, притулившись одне до одного.

За хвильку я побачила відблиск полум’я на рудому волоссі — Люсьєн зазирнув у намет і вилаявся.

— Мабуть, мені краще спати ззовні, — пробурмотів він, похмуро оглядаючи стінки намету.

— Не клей дурня, — сказала я.

Він сторожко й розважливо подивився на мене, присідаючи на коліна, щоб зняти чоботи.

— Ти ж знаєш, що Темлін буває дуже… чутливим щодо таких речей.

— А ще він буває скаженою скалкою у мене в дупі, — відрубала я, накриваючись похідною ковдрою. — Якщо потурати його параної й ревнощам, то чимдалі буде гірше.

Люсьєн розстібнув куртку, але роздягатися не став, так і заповз у свій спальний мішок.

— Гадаю, гірше тут від того, що ви ще не… Тобто що ви ще не були…

Я напружилася і потягла ковдру нагору, прикриваючи плечі.

— Я не хочу, щоб мене торкалися… і навряд чи це скоро зміниться.

Його мовчання було тяжким і якимось сумним. Я ненавиділа свою брехню і все, на що вона натякала.

— Вибач, — сказав Люсьєн.

Я розвернулася до нього в темряві намету. За що насправді він просив вибачення?

— Хіба немає способу виплутатись із цього договору з Гайберном? — Я говорила так тихо, що слова ледь перекривали шепіт вугілля в багатті. — Я повернулася, я в безпеці. Адже можна знайти якусь причину…

— Ні. Король Гайберну сформулював цю угоду дуже чітко і дуже мудро. Вони тепер пов’язані магією, і магія покарає Темліна за спробу не допустити Гайберн на наші землі.

— Як саме покарає? Уб’є його?

Люсьєн зітхнув, і я відчула цей подих у себе у волоссі.

— Або вб’є, або відбере всі його сили. Магія базується на балансі. Ось чому він нічого не міг зробити з угодою, яку ти уклала з Різендом. З наслідками матиме справу навіть той, хто спробує розірвати угоду ззовні. Якби Темлін спробував утримати тебе тут, магія, яка пов’язувала тебе й Різа, могла б забрати його життя як плату за твоє. Або життя дорогої йому істоти. Це стара магія, прадавня й дуже дивна. Ось чому ми уникаємо угод, якщо не загнані в глухий кут: навіть учені з Двору Дня не знають, як це працює. Я їх розпитував.

— Заради мене… Ти розпитував їх для мене?

— Так. Минулої зими я поїхав туди, щоб дізнатися, чи можна розірвати твою угоду з Різом.

— Чому ти мені не сказав?

— Я… Ми не хотіли давати тобі марну надію. І потім, Різенд через тебе міг би дізнатися про наші задуми і втрутитися. Усе зупинити.

— І тоді Аянта підштовхнула Темліна до союзу з Гайберном.

— Він був у відчаї. Вчені Двору Дня працювали дуже повільно. Я благав його дати їм ще трохи часу, але тебе не було вже кілька місяців. Він хотів діяти, а не чекати попри лист, який ти надіслала. Він не повірив твоєму листу, гадаючи, що ти написала його за диктуванням Різенда. Ба більше: цей лист його і підштовхнув. Ну, і я свою роль зіграв… після тієї нашої зустрічі в лісі.

Я перевернулася на спину, втупивши погляд у похило натягнутий брезент над собою.

— Було аж так погано? — тихо спитала я.

— Ти бачила свою спальню. Темлін розтрощив її, потім свою, а потім і кабінет. Він… убив охоронців, які того дня чергували. Після того, як добув із них усю інформацію. До крихти. Стратив їх у всіх на очах.

У мене кров похолола в жилах.

— І ти його не зупинив.

— Я намагався. Я благав його бути милосердним. Він не слухав мене. Він був не здатен бодай щось чути.

— А інші охоронці навіть не спробували його зупинити?

— Вони не насмілювалися. Фейро, він Вищий Лорд. Він іншої породи.

Цікаво, чи сказав би він ці слова, якби знав, хто я насправді.

— Нас загнали в глухий кут і не залишили вибору. Жодного. Ми могли або воювати з Двором Ночі й Гайберном, або ж об’єднатися з Гайберном, заплющити очі на їхні дії, а потім скористатися союзом з ними, щоб утілити власні плани.

— Що ти маєш на увазі? — видихнула я.

Але Люсьєн уже зрозумів, що сказав зайве, і перемкнув розмову на інше.

— У кожному з Дворів у нас є вороги, — мовив він. — Союз із Гайберном змусить їх дуже добре подумати, перш ніж атакувати.

Брехло. Натреноване й розумне брехло.

Я сонно позіхнула.

— Я все одно їх ненавиджу, союзники вони нам чи ні.

— Я теж, — пирхнув Люсьєн.

***

— Час підійматися!

Сліпуче вранішнє світло увірвалося до намету, і я зашипіла. Наказ вставати швидко потонув у гарчанні Люсьєна, який рвучко сів.

— Геть! — гарикнув він на Джуріана, який знов окинув нас оком, вишкірився й лише потім відійшов.

Уночі я підсунулася ближче до Люсьєна і спала до ранку, притулившись до нього. У мене не було ніяких інших думок, крім бажання зігрітися. Проте Джуріан, я в цьому не сумнівалася, після повернення обов’язково розповість Темліну, як ми з Люсьєном спали, майже обійнявшись, в одному наметі і прокинулись дуже милою парою.

Я помилася у струмку. Тіло боліло й не слухалося, бо спала на жорсткій підстилці. Спальник нітрохи не допоміг.

Не встигла я закінчити, як біля струмка з’явилася Бренна. Принцеса холодно посміхнулася до мене, привітавшись:

— На твоєму місці я б теж обрала сина Берона.

Я відповіла похмурим поглядом з-під насуплених брів.

Вона лише знизала плечима, посміхаючись іще ширше, і промовила:

— У чоловіків з Двору Осені вогонь у крові. І в ліжку вони теж вогонь.

— Гадаю, у тебе є досвід.

Смішок.

— А що б я ще робила на Війні? — посміхнулася Бренна.

Я навіть не приховувала відрази.

Люсьєн упіймав на собі мій недобрий погляд десь за годину, коли слова Бренни чи не вдесяте крутилися у мене в голові. На той час ми вже пройшли пів милі до пролому в Стіні.

— Що сталося? — здивувався він, завваживши мій погляд.

Перед уявою постала Елейн у цьому… вогні. Я похитала головою, проганяючи видіння.

Люсьєн повторив запитання.

— Нічого особливого, — відповіла я.

Джуріан, ідучи попереду, вилаявся.

Ми надали ходу, а почувши посвист меча, вихопленого з піхов, побігли. Гілки й листя били мене по обличчю, невидима, жахлива сила кордону загула у мене в голові, і я зрозуміла, що ми опинилися просто перед Стіною.

З іншого боку на нас дивилися троє з «Дітей Благословенних».

Розділ 7

У Бренни і Даґдана вигляд був такий, наче вони несподівано побачили перед собою здобич.

Джуріан же стояв з мечем напоготові. Могло здатися, що по той бік Стіни були не двоє дівчат і хлопець, а озброєний загін. А потім очі «Дітей Благословенних», запримітивши сувору красу Люсьєна, стали геть круглими.

Усі троє впали на коліна.

— Лорди і леді, — благально заспівали вони, і срібні прикраси тьмяно заблищали у плямах сонця, яке пробилося крізь віти. — Ми зараз у великій скруті.

Принц із принцесою широко посміхалися, показуючи свої неприродно білі зуби.

Джуріан, чи не вперше якийсь стривожений, гарикнув:

— Що ви тут робите?

Темноволоса дівчина, яка стояла найближче до пролому в Стіні, була гарненька, з медово-золотавою шкірою. Вона зашарілася, але підвела голову:

— Ми прийшли оселитися на землях безсмертних, як живе приношення вам.

Джуріан перевів на Люсьєна холодний суворий погляд.

— Це так і є?

Люсьєнові очі були не тепліші за Джуріанові.

— Ми не приймаємо данину від країни смертних. Тим паче від дітей.

Ці діти, всі троє, були хіба що на кілька років молодші за мене.

— Чому б вам не пройти, — заворкотіла Бренна, — щоб ми могли… відсвяткувати цю зустріч?

Вона націлилася на юнака з каштановим волоссям і на рудоволосу дівчину. Обличчя грубувате, але в очах світився розум.

Судячи з того, як Даґдан дивився на чорняву дівчину, він уже обрав собі жертву.

Я виступила вперед і звернулася до смертних:

— Забирайтеся звідси. Ідіть додому, повертайтеся до батьків. Той, хто перетне наш кордон, загине.

Вони відсахнулися й звелися на ноги. На обличчях з’явився страх, але то був страх благоговійний.

— Ми прийшли, щоб жити в мирі, — несміливо заперечила чорнява.

— Тут немає ніякого миру. Лише смерть для таких, як ви.

Тепер усі троє подивилися на безсмертних за моєю спиною. Чорнява дівчина почервоніла, зустрівши голодний погляд Даґдана, — засліплена красою Вищого Фе, вона просто не помічала його хижості.

Тому я вдарила.

Стіна нищила мою магію, стискала велетенськими скрипучими лещатами, віддавала болем у голові.

Але моя воля була списом, кинутим крізь пролом, і вона проникла в розум цих трьох.

Я не розрахувала свою силу, і юнак аж здригнувся від неї.

Беззахисні. М’які свідомості танули, наче масло, під моєю волею.

Я побачила їхні життя, що промайнули переді мною, мов у люстрі. Чорнява дівчина була багата, освічена, але самовладна: батьки хотіли видати її заміж, і вона вирішила втекти. Прифія здавалася їй ліпшим вибором, ніж шлюб із нелюбом. Руда ж юнка не знала в житті нічого, окрім злиднів та батькових штурханів. А відтоді як батько загнав у могилу її маму, батько часто розпускав руки. Юнак торгував собою на вулицях великого селища, а потім натрапив на «Дітей Благословенних», і ті не запропонували йому інших життєвих цінностей.

Працювала я швидко. Чітко.

Мені знадобилося менш ніж три удари серця. Я встигла випередити Бренну, яка спробувала заманити цих довірливих смертних:

— Тут немає смерті. Тільки радість. І задоволення, якщо їх вам захочеться.

І навіть якщо не захочеться.

Але тепер ці троє, котрі шукали прекрасного життя в Прифії, кліпали очима — і задкували. Тому що побачили нас такими, якими ми були насправді. Смертоносні, безжальні. Побачили правду за мереживом казочок про Прифію.

— Ми… здається, ми… помилилися, — промовила їх лідерка, відступаючи ще на крок.

— А може, це була ваша доля, — заперечила Бренна зі зміїною посмішкою.

Але всі троє продовжували задкувати. Я встигла вкласти в їхні голови чимало історій з життя Прифії про те, що ми прийшли сюди полювати на них, про те, що зробимо так само з їхніми друзями, і тепер перед їхніми очима промайнули жахливі картини. Я переконала цю трійцю, що на наших землях на них чекають самі лиш знущання і смерть. Така доля чекала на всіх «Дітей Благословенних», хто наважувався переходити на цей бік Стіни. Натішившись вдосталь, фейрі використають їх і викинуть, як ляльок, що їм набридли. Для більшої переконливості я показала хлопцеві й обом дівчатам нагів, боге й Міденгардського хробака. Я показала їм розіп’яте тіло Клер і золотоволосу королеву на ліхтарному стовпі. Усе це я вклала в історії, які вони колись уже чули, але в які відмовлялися вірити.

— А йдіть-но сюди! — наказав Даґдан.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.