2021

ISBN 978-966-982-607-7 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Саморозвиток»

Публікується з дозволу автора і його літературних агентів Ross Yoon Agency (США) та агенції Олександра Корженевського (Росія)

Перекладено за виданням:

Kohn А. Unconditional Parenting: Moving from Rewards and Punishments to Love and Reason / Alfie Kohn. — New York : Atria Books, 2006. — 272 p.

Переклад з англійської В. Колодій

Дизайнер обкладинки Рената Куртвелієва

Електронна версія створена за виданням:

Кон А.

К64 Любов без умов. Від нагород і покарань до турботи й порозуміння / Алфі Кон ; пер. з англ. В. Колодій. — Х. : Віват, 2021. — 320 с. — (Серія «Саморозвиток», ISBN 978-966-942-827-1).

ISBN 978-966-982-239-0 (укр.)

ISBN 978-0-7434-8748-1 (англ.)

Це видання починається із запитання «Чого потребує моя дитина і як я можу задовольнити ці запити?». Алфі Кон стверджує, що базова потреба всіх дітей — безумовна батьківська любов і прийняття. Звичні методи виховання, як-от нагорода, похвала, покарання та інші форми контролю, привчають дітей, що їх люблять лише в тому разі, якщо вони виконують указівки батьків. Автор радить критично поставитися до традиційної системи виховання й дає натомість безліч практичних порад, зокрема замінити похвалу безумовною підтримкою. Також він наводить численні приклади, як виховати впевнену, самостійну і здорову дитину й наблизитися до втілення власної мрії про ідеальне батьківство. Здавалося б, для цього потрібно так мало — просто любити й приймати. Та чи вміємо ми правильно виражати свою любов?..

УДК 37.018.1

© Alfie Kohn, 2005

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

Найменша краплина людяності дорожча за всі закони світу.

Жан Піаже

Вступне слово

Ще до того, як у мене з’явилися діти, я розумів, що бути батьком — це виклик і водночас дарунок долі. Але мені годі було навіть уявити, як воно є насправді.

Я не знав, яким утомленим почуваєшся, яким розгубленим, коли здається, що нарешті розплутав усі клубки й уже знайшов кінець нитки, — але ні, треба починати все спочатку.

Я не розумів, що коли діти верещать так, що сусіди вже ладні телефонувати до служби у справах дітей, — то це тому, що їм приготували на вечерю макарони не тієї форми, що вони хотіли.

Я не міг збагнути, що ті вправи з глибокого дихання, яких майбутніх матусь навчали на заняттях із підготовки до природних пологів, їм ой як знадобляться ще й після того, як дитина народиться.

Я навіть не уявляв, що мені стане легше, коли дізнаюся, що інші батьки мають із дітьми ті самі проблеми, що й ми, і їхні діти поводяться так само, як і наші. (А ще більше полегшення настало, коли я дізнався, що й інші батьки інколи ловлять себе на думці, що їм не подобаються власні діти. І тоді — чи варто було це все затівати. Й інші думки приходять їм у голову, але їх ліпше не озвучувати.)

Важливо зрозуміти, що виховання дитини — не для слабаків. Моя дружина каже, що це випробовування на здатність мати справу з безладом і непередбачуваністю, це іспит, до якого неможливо підготуватися заздалегідь і який ви геть не завжди складете на «відмінно». Це не ракетобудування й навіть не нейрохірургія — науки, які, зрештою, можна освоїти. Коли ви говорите про щось не надто складне, для більшої переконливості можете додати: «Це ж вам не дітей виховувати».

Складність виховання полягає передусім у тому, щоб не зосереджувати всі свої зусилля на подоланні опору дитини, який вона чинить, коли ми щось від неї вимагаємо. Ми можемо так захопитися досягненням своєї мети, що й не помітимо, як це стане нашим основним методом виховання. І тоді ми навіть не зауважимо, що мимохіть опинимося з-поміж тих батьків, хто, виховуючи, плекає в дітях покірливість, бо найбільше цінує їхню слухняність.

Це було кілька років тому, коли я летів у відрядження читати лекції. Я сидів у літаку, який щойно приземлився на посадкову смугу. Дзинь! Пролунав дзвінок: ми вже могли вставати й діставати ручну поклажу. Чоловік, що сидів біля мене, нахилився до ряду перед нами і привітав батьків, із якими летів маленький хлопчик. «Хороша дитина. Хлопчик так добре поводився під час польоту!» — сказав він.

Знайдіть ключове слово в цьому реченні. «Хороший» — це прикметник, у який часто закладають аж надто багато значень, пов’язаних із мораллю. Він може бути синонімом до слів «етичний», «благородний» чи «милосердний». Та коли це слово стосується дітей, воно зазвичай означає «тихий» або «без шила в одному місці». Коли я став випадковим свідком такого коментаря, у мене в голові пролунало своє «дзинь». Ось що найважливіше в дітях для більшості батьків у нашому суспільстві: не те, що вони виявляють турботу до своїх ближніх, не те, що вони творчі або чимось особливі й цікаві. Ні! Вони просто повинні добре поводитися. Бути «хорошою» дитиною — від пелюшок і до підліткового віку — означає не створювати для дорослих великих проблем.

Методи отримання потрібного результату за останні кілька поколінь змінилися. Якщо раніше дітей піддавали жорсткому тілесному покаранню і це було нормою, то зараз їх засуджують до тайм-аутів або ж можуть запропонувати винагороду в разі, коли дитина чимось розтопила батьківське серце. Але не плутайте ці нові засоби з новими завданнями. Мета залишається та сама — контролювати. Навіть якщо ми досягаємо її більш сучасними методами. І це відбувається не тому, що ми не дбаємо про своїх дітей. Це більше пов’язано з тим, що на нас постійно тисне сімейний побут: укласти дитину в ліжко або підвести з нього, купати, посадити в автівку, доправити в садочок, у школу, забрати звідти, — буває важко відступити на крок й оцінити свої дії в ширшому контексті.

Одна з проблем того, що ми просто намагаємося змусити дітей робити так, як ми кажемо, полягає в тому, що це суперечить іншим, більш бажаним цілям. Сьогодні вдень вашим головним клопотом буде, можливо, переконати сина в тому, що він повинен припинити істерику в супермаркеті й погодитися з тим, що ви не купите йому цієї великої яскравої коробки солодощів, замаскованої під корисні сніданки. Та варто зануритися глибше. Заняття, що їх я проводжу для батьків, мені подобається починати із запитання: «Які ваші довгострокові очікування від дітей? Яке слово чи фраза спадає вам на думку, щоб описати, якими ви хочете їх бачити, коли діти підуть у широкий світ? Якими вони повинні стати, коли виростуть?»

Зосередьтеся трохи на тому, як ви відповіли б на ці запитання. І коли я прошу окремих батьків підвестися й відповісти, які ж у них найважливіші довгострокові цілі щодо дитини, я чую приблизно однакові відповіді з усіх усюд. Список, що його становлять відповіді аудиторії, досить типовий. Батьки хочуть, щоб їхні діти жили щасливо, в гармонії із собою, почувалися незалежними, задоволеними, були успішні, самостійні, відповідали за свої вчинки, були пристосовані, проявляли доброту, розсудливість і любов, пізнавали світ і були впевнені в собі.

Що в цьому переліку якостей цікаве і чому так корисно поміркувати над цими запитаннями? А те, що вони провокують інші запитання: чи відповідають наші дії тому, чого ми хочемо досягти? Чи допоможе те, що я роблю щодня для дітей, вирости їм такими людьми, якими я хотів би їх бачити? Те, що я сказав синові в супермаркеті, бодай якось сприятиме тому, що він житиме щасливо й у гармонії із собою, почуватиметься незалежним, задоволеним і таке інше? Чи, може (ковтаю клубок у горлі), моя звичка таким чином вирішувати ситуації віддаляє дитину від потрібного результату? Якщо так, то як же мені тоді діяти?

Коли вже так складно уявити, якою ваша дитина стане через багато років, подумайте про те, що насправді важливо для вас сьогодні. Уявіть, що ви прийшли на вечірку з нагоди чийогось дня народження. Або ж опинилися в залі школи, де навчається ваша дитина. А десь неподалік стоять двоє батьків, які не знають, що ви тут. І ви чуєте, що вони говорять… про вашу дитину! Із усього того, про що вони говорять, що вам найдужче хотілося б почути?[1] Знову ж таки: замисліться на мить про те, яке слово чи фразу вам було б особливо приємно почути. Здогадуюсь (і сподіваюся), що це не буде щось на кшталт: «Ця дитина виконує все, що їй кажуть, і ніколи нічому не противиться». А звідси головне запитання: чи не поводимося ми інколи так, наче саме це для нас найважливіше?

Понад чверть століття тому соціальна психологиня Елізабет Кейґан переглянула актуальні на той час ідеї, висловлені різними авторами щодо виховання дітей, і дійшла висновку, що всі вони переважно зводяться до цілковитого визнання прерогативи за батьками і майже не враховують потреб, почуттів та особливостей розвитку дитини. Психологиня помітила, що автори одностайні у своїх поглядах, тобто вважають, що всі бажання батьків є «безсумнівно правильними й обговоренню не підлягають», і єдино відкритим запитанням залишається те, як змусити дитину робити все, що їй скажуть[2].

На жаль, відтоді мало що змінилося. Щороку в США видають понад сотню книжок про виховання[3], публікують силу-силенну статей у фахових журналах, і більшість із них переповнена порадами про те, як змусити дитину відповідати нашим очікуванням, як зробити її слухняною, як тренувати, — достоту ніби це домашній улюбленець. У багатьох таких посібниках активно йдеться про те, що батьки повинні стояти над дітьми й керувати ними. Про такий підхід красномовно свідчать навіть заголовки нещодавно виданих книжок: «Не бійтеся дисципліни», «Батьки за головних», «Батьки і контроль», «Візьміть усе у свої руки», «Поверніть собі контроль над ситуацією», «Покажіть дошкільняті, що таке дисципліна, і будьте спокійні», «Тому, що я мама, ось чому!», «Установіть свій закон», «Виховання без почуття провини», «Моя відповідь — ні» тощо. Й автори цих книжок, здається, не підозрюють про можливі неприємні наслідки такого підходу до виховання. Дехто навіть стає на захист явно застарілих цінностей і методів («Ось тато прийде з роботи, і чиясь дупця буде червона від ременя!»). Щоправда, хтось із них висловлює й новомодні прийоми («Молодчина! Ти попісяв у горщик, моє ти золотце, тримай наліпку!»). Та в жодному разі їхні автори не застерігають батьків про неправильність таких способів виховання, натомість стверджують, що їхня воля завжди правильна й діють вони в інтересах дитини.

І як ви могли помітити, методи, що їх автори пропонують у своїх книжках, подеколи геть недієві, а діалоги між батьками й дітьми надумані, а то й просто кумедні[4]. І це ще пів біди, коли читаєш про методи, які відверто неефективні, — справжня біда в тому, що ніхто не ставить запитання: що ж воно таке — ефективність у вихованні? Чи є такі способи, щоб досягти її? Коли ми не досліджуємо мети виховання, то залишаємося просто практиками, яким потрібно лиш одне — щоб діти чинили те, що їм сказано, і робили так, а не інак. А це означає, що ми зосереджені на тому, що найкомфортніше для нас, а не на тому, чого потребує дитина.

І ще варто знати про ці книжки таке: у більшості з них прописані поради, засновані винятково на думці автора, підкріпленій кількома ретельно дібраними анекдотами. Лише зрідка трапляються згадки про дослідження інших науковців щодо порушуваних питань. І справді, ви можете зайти до будь-якої місцевої книгарні, заглянути до відділу, де зібрана література про виховання, переглянути одну за одною обкладинки книжок на потрібну вам тему й навіть не зрозуміти, що за різними підходами до виховання є чимало наукових досліджень.

Я усвідомлюю, що деякі читачі скептично налаштовані щодо фраз, які починаються з «дослідники твердять», ніби вони є істиною в останній інстанції. І це можна зрозуміти. По-перше, автори, що їх вживають, часто не вказують, про які саме дослідження йдеться, не кажучи вже про особливості їх проведення й отримані результати. По-друге, виникає прикре запитання: якщо дослідник намагається довести, що метод х буде більш ефективний для вашої дитини, ніж метод у, відразу хочеться з’ясувати — а що конкретно має на увазі автор під словом «ефективний»? Ви припускаєте, що дитині буде ліпше (ліпше з погляду психології її особистості), якщо для її виховання вжити метод х? Чи непокоїтиме її те, як її дії впливають на людей, що довкола? Чи х — це більше про вироблення в дитини бездумної покірності?

Деякі експерти, як і, здається, деякі батьки, зацікавлені лише в останньому запитанні. Вони вважають, що успішна стратегія виховання — це така, що схиляє дітей до виконання вимог дорослих. Інакше кажучи, фокус обмежений лише поведінкою дитини, попри те що відчуває дитина, виконуючи вимоги чи, коли на те пішло, як вона ставиться до людини, яка їх ставить. Це вельми сумнівний спосіб турботи про дитину. Є докази, що навіть дисциплінарні техніки, які, здавалося б, «працюють», на практиці часто не діють, бо вони неефективні з погляду більш змістовних критеріїв. І навіть якщо дитина починає поводитися «як треба», її схильність до такої поведінки неглибока, і тому це «як треба» триває недовго[5].

Але це ще не все. Проблема полягає не лише в тому, що ми багато чого втрачаємо, оцінюючи методи з погляду виховання в дитини вміння бути слухняною, а й у тому, що слухняність загалом не завжди бажана. Є така річ, як занадто добра поведінка. Для прикладу наведу одне дослідження поведінки малюків віком до п’яти років (Вашингтон, округ Колумбія). Воно виявило, що «часте дотримання правил поведінки інколи було пов’язане саме з неадаптованістю дитини до середовища». І навпаки, «певна міра спротиву батьківському авторитету» може бути «позитивним сигналом». Інші двоє психологів у «Віснику дитячої патопсихології» («Journal of Abnormal Child Psychology») описали таке тривожне явище, як «примусова згода»: страх дітей перед батьками змушує їх робити все, що їм сказано, — негайно і не задумуючись. Чимало терапевтів також коментує емоційні наслідки надмірної потреби тішити дорослих і бути слухняними. Вони наголошують на тому, що діти, які дуже добре поводяться, як того хочуть батьки, стають тими, ким хочуть їх бачити батьки. Але ціною цього стає те, що дитина втрачає себе[6].

Схоже на те, що дисципліна не завжди допомагає дітям виробити в собі самодисципліну. Але навіть цю мету — виробити в дитині самодисципліну — не слід вважати перспективною. Не треба думати, що змусити дитину прийняти наші бажання й цінності, а також чинити так, як нам хочеться, навіть тоді, коли нас немає поблизу, — це неодмінно ліпше. Намагання виплекати внутрішнє прийняття наших бажань і цінностей — так звану самодисципліну — може означати наше прагнення спрямувати поведінку дитини в потрібному для нас руслі без безпосереднього контролю. Це більш сильний тип покори. Є величезна різниця між дитиною, яка чинить так, бо вірить, що це правильно, і дитиною, яка чинить щось лише тому, що її змушують. Забезпечити прийняття наших цінностей дитиною — це не те саме, що допомогти їй розвинути себе саму[7]. І якщо ви хочете виховати людину, спроможну думати незалежно, такий підхід веде до діаметрально протилежних наслідків.

Більшість із нас, я переконаний, справді хоче, щоб наші діти мали власну думку, були впевнені в собі й стали стійкими морально… коли вони в компанії друзів. Ми сподіваємося, що наша дитина зможе протистояти булінгу й опиратися тиску з боку однолітків, особливо якщо йдеться про секс і наркотики. Але якщо для нас важливо, щоб дитина не стала «жертвою чужих ідей», ми мусимо навчити її «мати власну думку щодо всіх ідей, зокрема ідей дорослих»[8]. Інакше кажучи, якщо ми схвалюємо слухняність удома, то, зрештою, виховуємо дітей, які чинять так, як їм кажуть інші люди й поза стінами дому. Барбара Колорозо зазначає, що часто чує, як батьки скаржаться: «Він був такою хорошою дитиною, так добре поводився, мав такі чудові манери, так добре вдягався. А що з ним зараз?» На це вона відповідає:

Коли він був маленький, то вдягався так, як ви хотіли, щоб він вдягався, він робив так, як ви хотіли, щоб він робив, він казав ті речі, які ви хотіли, щоб він казав. Він слухався будь-кого, хто говорив йому, як слід чинити… Він не змінився. Він досі слухає тих, хто говорить йому, як слід чинити. І річ лише в тім, що тепер це вже не ви, батьки, а його однолітки[9].

***

Що більше ми обмірковуємо довгострокові цілі для своїх дітей, то складнішими вони стають. Будь-яка ціль може стати надзвичайно складною для реалізації, якщо розглядати її окремо від інших. Але є кілька аж таких важливих якостей у дитині, що ми ладні пожертвувати всім задля їх досягнення (про суть щастя читайте на с. 256, п. 1). Можливо, мудрішим рішенням буде допомогти дітям досягнути рівноваги між протилежними парами якостей, щоб вони виросли спроможними до самореалізації, турботливими і впевненими в собі, але водночас готовими визнати свої певні обмеження. Так само деякі батьки можуть наполягати на тому, що найважливіше для них — це допомогти своїм дітям ставити власні цілі й досягати їх. І якщо це важливо для нас, ми повинні бути готовими до того, що діти робитимуть вибір і прийматимуть цінності, які не збігаються з нашими.

Наше обдумування довгострокових цілей виводить нас на різні напрями, у яких можна рухатися, але я хочу наголосити ось на чому: не так важливо, як саме ми їх уявляємо. Значно важливіше весь час про них пам’ятати. Вони повинні стати для нас орієнтиром, що, зрештою, дасть нам змогу не пливти за течією в плині побуту, який повсякчас спокушає зробити що завгодно, лиш би діти слухались. Як батько двох дітей, я добре знайомий із розчаруваннями й викликами, що супроводжують ці завдання. Трапляється, що мої найкращі методи не діють, іноді уривається терпець, і я просто хочу, щоб діти робили те, що я їм кажу. Тяжко тримати в голові цю ідеальну картинку, як має бути, коли один із малюків зчиняє вереск у ресторані. Тяжко пам’ятати, якими батьками ми хочемо бути, у вирі справ або коли наші менш благородні емоції посеред робочого дня беруть над нами гору. Це справді нелегко, але воно того варте.

Деякі батьки намагаються пояснити свою відмову від досягнення аж надто значущих цілей, називаючи ідеалістичними спроби самому стати ідеальною людиною і виховати свою дитину, щоб і вона стала такою: буцімто це є недосяжною метою. Але це означає тільки те, що в людини просто має бути прагнення до ідеалів, бо без них ми нічого не варті. Ідеалістичний аж ніяк не означає непрактичний. Ніхто не заперечує, що є моральні й водночас прагматичні причини зосередитися на довгострокових цілях, а не на слухняності дитини тут і тепер. І замислитися не лише над тим, чого ми вимагаємо, але й про те, чого наші діти потребують, зрозуміти світ дитини, а не просто її поведінку.

У цій книжці я розповім, чому є сенс відкинути звичні стратегії примусу дітей щось робити й натомість звернутися до методів роботи разом із ними. Багато людей, як дітей, так і дорослих, піддається тактикам маніпулювання. Не можна відбутися словами «так улаштований світ». Головне, якими людьми ми хочемо виховати своїх дітей. Тими, що приймуть світ таким, яким він є, чи тими, які намагатимуться зробити його кращим?

Це буквально підриває наші попередні уявлення. Це підриває загальноприйняті поради щодо виховання і кидає виклик дресируванню дитини, прагненню батьків змусити її стрибати через обруч. Напевно, у когось із вас виникнуть сумніви щодо того, чи правильно ви виховували своїх дітей і навіть чи правильно виховували вас, коли ви були малі.

Книжка, що ви тримаєте в руках, не просто про дисципліну, а про те, як ми взаємодіємо з нашими дітьми, як думаємо про них і як їх відчуваємо. Її мета — відновити зв’язок між вами і вашими найкращими батьківськими намірами, а також поговорити про те, що насправді найважливіше у вихованні дітей. Про що ви повинні подумати після того, як надягнули на малюка піжаму, перевірили домашнє завдання у школяра й діти нарешті вгамувалися. Книжка спонукає вас переглянути ваші базові уявлення про стосунки батьків і дітей.

Найважливішим у ній є те, що вона пропонує практичні альтернативи методам, які ми подеколи схильні застосовувати, щоб змусити дітей добре поводитися, вважаючи, що саме це підштовхне їх до успіху. Я вірю, що інші підходи до виховання дітей зможуть допомогти їм стати хорошими людьми — хорошими в найповнішому розумінні цього слова.

1 Я запозичив цю думку з експерименту Дебори Маєр. (Тут і далі прим. авт., якщо не зазначено інше.)

2 Кейґан (Cagan, сс. 45—46).

3 Цю цифру я взяв із книжки Рея Сімпсона (Simpson, с. 11). На той час, у середині 1990-х, вийшло друком понад 1500 книжок про виховання.

4 Деякі навіть вельми непогані книжки, які пропонують досить шанобливий підхід до дитини, часто напрошуються на пародію. Наприклад, вони не лише радять використовувати «вдумливе слухання», щоб діти знали, що їх чують, але й подають прийом так, ніби це якась магічна сила для отримання моментального результату.

Дитина: Це нечесно! Ти завжди так зі мною! Я ненавиджу тебе!!! (Ридає.)

Батько: Гм-м-м… Це прозвучало так, ніби ти вважаєш, що запропоноване мною — це нечесно. Ти гніваєшся?

Дитина: Так! (Схлипує.) Але… гаразд… Гадаю, я можу з цим жити. (Пауза.) Дякую, що знайшов час, вислухав і зрозумів мене! Тепер мені значно краще!

5 Для прикладу див. дослідження Чапмана і Зан-Вакслер (Chapman and Zahn-Waxler, с. 90).

6 Вашингтон, дослідження Кучинського та Кочанської (Kuczynski and Kochanska), «Компульсивний послух» Кріттенден та ДіЛалла (“Compulsive compliance”: Crittenden and DiLalla) — сс. 404 і 398 відповідно. Психотерапевти: наприклад, див. дослідження Юула (Juul). Психологи, які вивчають модель відданості батьків та дитини, зазначають, що здоровий малюк — це не той, хто автоматично дотримується того, що йому каже мати. Імовірніше, це дитина, яка виявляє певну кількість непослуху, коли від неї вимагають припинити гру і прибрати іграшки, але вона все одно поступово «співпрацює з матір’ю» (Matas et al., с. 554).

7 Див. про дослідження Едварда Дісі та Річарда Раяна на сс. 83—85. Я досліджував це питання у своїй книжці «Покарані нагородами» (“Punished by Rewards”, Kohn, 1999a; сс. 250—252), спираючись на дуже корисний аналіз Дісі та Раяна різних типів інтерналізації. Найменш конструктивний варіант — інтроєкція — це коли людина «ковтає» якесь правило чи переконання, а потім відчуває, як воно тисне на неї зсередини і змушує діяти певним чином. Саме такий тип інтерналізації підтримують ті види дисципліни, які я аналізую в книжці.

8 ДеВріс і Зан (DeVries and Zan, с. 253).

9 Колорозо (Coloroso, с. 77).

Розділ 1. Виховання на умовах

Мене тішить думка, що попри всі помилки, яких я припустився як батько (і, певно, припускатимуся й надалі), з моїми дітьми все буде гаразд уже тільки тому, що я їх дуже люблю. Зрештою, любов гоїть усі рани. Усе, що тобі потрібно, — це любов. Ота любов, коли не треба перепрошувати за те, що урвався терпець і ти вилаяв дітлахів на кухні.

Моє переконання ґрунтується на тому, що є така унікальна річ, як Батьківська Любов, яку ти можеш дати дітям більше чи менше (краще, звісно, більше). Але що, коли моє припущення надміру спрощене? Що, коли і справді є кілька способів любити дитину, і не всі вони однаково бажані? Психоаналітик Еліс Міллер дійшла висновку, що таке можливо — палко любити дитину, «але не зовсім так, як вона цього потребує». Якщо вона має рацію, не так актуально спитати себе, чи любимо, або навіть як сильно ми любимо своїх дітей, — важливо, як саме ми їх любимо.

Якби це було так просто, ми відразу могли б скласти довгий список типів батьківської любові з рекомендаціями про те, які ж із них найкращі. У цій книжці ми розглянемо різницю між любов’ю до дітей за те, що вони роблять, і любов’ю за те, якими вони є. Перший тип любові — умовний. Діти повинні заслужити її, діючи за виробленими нами стандартами поведінки, відповідно до прийнятних для нас норм. Другий тип любові безумовний: він не залежить від того, що дитина робить, чи успішна вона, чи добре поводиться тощо.

Я хочу стати на захист ідеї любові без умов як засобу виховання, що базується і на оцінному міркуванні, і на прогностичному баченні. Оцінне міркування — це дуже просто: діти не повинні понад усе хотіти нашого схвалення. Нам слід любити, як каже моя подруга Дебора, без жодних на те причин. Ба більше, важливо не те, що ми любимо їх беззастережно, а те, що вони відчувають, що їх люблять саме так.

Моє прогностичне бачення полягає в тому, що беззастережна, безумовна любов до дитини дасть позитивний ефект. Так любити не лише правильно, а й мудро. Діти потребують, щоб їх любили такими, якими вони є, і тими, ким вони є. І коли вони отримують цю любов, то усвідомлюють себе як принципово хороших людей, навіть якщо вони припускаються помилок чи роблять хибні кроки. І коли ця основна потреба задоволена, дитина вільніше приймає інших людей такими, якими вони є, і допомагає тим, хто цього потребує. Коротко кажучи, безумовна любов — це те, чого дитина потребує, щоб вільно дихати й радіти життю.

Та ми, батьки, часто схильні ставити дитині умови для схвалення. І робимо це не лише через свої переконання, а й через те, що нас так виховували. Щось на кшталт того, що ми зумовлені ставити умови. Коріння такого сприйняття сягає глибин американської свідомості. Фактично беззастережне сприйняття дитини здається таким рідкісним, як ідеал. Якщо пошукати в інтернеті варіанти слова «беззастережний», — тобто не обмежений ніякими застереженнями й умовами, безумовний, — у пошуку ми натрапимо на різні дискусії про релігію чи про домашніх улюбленців. Мабуть, це складно для багатьох — уявити серед людей любов, не пов’язану з умовностями.

Для дитини одні з цих умовностей пов’язані з хорошою поведінкою, інші — з досягненнями. У цьому й у трьох наступних розділах ми розглянемо особливості поведінки та звернемо увагу на методики багатьох популярних стратегій, які змушують дитину відчувати прийнятність себе в родині тільки за умови, що вона робить те, що ми їй кажемо робити. У п’ятому розділі розглянемо, як деякі діти доходять висновку, що любов батьків залежить від їхніх досягнень, наприклад у навчанні чи спорті.

У другій половині книжки я розповім, як вийти за межі цього підходу й запропонувати дитині щось ближче до тієї любові, якої вона потребує. Утім, спочатку я волів би розглянути поняття виховання на умовах ширше: які уявлення лежать у його основі (і відмінності від виховання без умов) та як насправді воно впливає на дітей.

Два шляхи виховання дітей: основні варіанти

Моя донька, Ебіґейл, переживала складний період, що почався за кілька місяців після її четвертого дня народження, коли на світ з’явився її братик. І суперник. Вона стала впертою, дратівливою, кричала, тупала ніжками. Щодня з різних приводів виникали конфлікти. Якось, пригадую, вона пообіцяла, що, повечерявши, покупається. Але Ебіґейл не виконала обіцянки, а коли їй нагадали про купання, дівчинка закричала так голосно, що розбудила свого маленького братика. Коли її попросили поводитися тихіше, вона закричала знову.

Виникає запитання: щойно все заспокоїлося, чи слід моїй дружині чи мені обійняти доньку й читати разом із нею книжку, як це відбувається щовечора? Умовний підхід до виховання пропонує не робити цього, бо таким приємним для дитини ритуалом ми нагороджуємо її за неприйнятну поведінку. Ці ритуали слід призупинити і пояснити дитині, лагідно, але впевнено, що до цього призвела її поведінка.

Такий шлях розвитку подій добре знайомий багатьом із нас, він прописаний не в одній книжці про виховання. Ба більше, мені й самому хотілося б покарати Ебіґейл, адже я був страшенно обурений її поведінкою. Як батько я дав би їй зрозуміти, що так поводитися не можна, що криком вона нічого не доб’ється. Тобто показав би їй, що господар тут я, батько, і взяв би контроль у свої руки.

Утім, любов без умов у процесі виховання, або безумовний підхід, пояснює, що ми не повинні піддаватися цій спокусі, що нам не слід карати дитину, а треба пригорнути, заспокоїти її, як завжди, почитати разом книжку. Але це не передбачає, що слід просто ігнорувати те, що трапилося. Безумовне батьківство не означає, що дітям можна робити все, що їм заманеться. Щойно емоції вщухнуть, треба лагідно поговорити з дитиною про те, що сталося, обміркувати ситуацію. Саме так я і зробив після того, як прочитав дівчинці казку. І хай який урок отримала дитина, вона повинна бути впевнена: наша любов до неї не залежить від її поведінки.

Думали ми про це чи ні, але кожен із цих двох стилів виховання спирається на конкретні дослідження про психологію, про дітей, навіть про людську природу. Умовний підхід пов’язаний зі школою біхевіористів, що зазвичай асоціюється з теоріями Б. Ф. Скіннера. Найяскравіша характеристика цієї школи, що випливає з її назви, це фокусування уваги на людській поведінці. Відповідно до цього, головне в людині — це те, що можна побачити й виміряти. Ви не можете побачити бажання чи страх, ви можете лише сконцентруватися на тому, що людина робить.

Окрім того, всі форми поведінки можуть виникати і зникати, наростати і згасати, залежно від того, як їх «підкріплюють». Біхевіористи припускають, що все, що ми робимо, мотивоване якоюсь винагородою, яку нам можуть пропонувати, і ми приймаємо її свідомо, або ж вона може виникати природно й невимушено. Якщо дитина лагідна зі своїми батьками чи ділиться десертом із другом, то, на думку біхевіористів, це тому, що в минулому вона на такі дії отримувала приємну реакцію.

Якщо коротко, то на нас впливають зовнішні сили, наприклад, коли ми здобуваємо винагороду (чи дістаємо покарання), що й визначає те, як ми діємо. А те, як ми діємо, визначає, хто ми є. Чимало людей, які не читали жодної праці Скіннера, схоже, прийняли його гіпотези. Коли батьки і вчителі невпинно торочать про «поведінку» дитини, вони діють так, ніби нічого не має значення, окрім того, що лежить на поверхні. Здається, їм навіть нецікаво, якими є діти, про що вони думають, що відчувають чи чого потребують. Забудьте про мотиви й цінності: головне — вплинути на те, як вони поводяться. І це, звісно, приводить нас до методів дисципліни, єдина мета яких — у той чи той спосіб змусити дитину щось робити або чогось не робити.

Наведу більш конкретний приклад побутового біхевіоризму. Напевно, вам доводилося бути свідками того, як батьки після якоїсь прикрої ситуації змушують дитину просити пробачення за скоєне чи за те, що вона когось образила. Лунає суворий наказ: «Скажи: тобі шкода, що так сталося!» І що ж відбувається цієї миті? Невже батьки і справді гадають, що коли дитина скаже це речення, то вона в якийсь магічний спосіб миттєво почне каятися щодо того, що скоїла, попри те що протилежне є очевидним? Ба гірше: їх навіть не хвилює, чи справді дитині прикро за те, що вона вчинила. Річ у тім, що щирість тут ні до чого, вона не має жодного сенсу, головне — вимовити відповідні слова. Такі примусові вибачення вчать дітей говорити те, чого вони не мають на думці, — тобто брехати.

Однак це не єдина виховна практика, яку слід переглянути. Це лише один із багатьох прикладів того, як ідеї Скіннера — думати лише про поведінку — звузили наше розуміння дітей як особистостей і викривили уявлення про те, як із ними слід поводитися. Ми можемо побачити ці ідеї в програмах, що покликані привчити маленьких дітей самостійно лягати спати чи ходити на горщик. З погляду цих програм, не має значення, чому дитина може розплакатися, перебуваючи сама в темряві. Їй може бути страшно, нудно, самотньо, вона просто хоче їсти чи ще там щось. Так само не має значення, чому малюк не хоче ходити на горщик, коли хтось із батьків просить його це зробити. Педагоги, які крок за кроком прописують рекомендації, як привчити дитину спати в окремій кімнаті, або які переконують нас у тому, як добре нагороджувати її іграшковими зірочками чи цукерками або хвалити за те, що вона сходила на горщик, — вони зосереджуються не на тому, які думки, почуття й наміри дитини спричинюють її поведінку, а на самій поведінці. (Хоч я і не підрахував ще фактично, щоб перевірити це, але попередньо вивів би таку закономірність: цінність книжки про виховання обернено пропорційна до кількості вжитого в ній слова «поведінка».)

Вернімося до Ебіґейл. З позиції теоретиків виховання на умовах, інакше кажучи, умовного виховання, почитати їй книжку чи в якийсь інший спосіб висловити нашу любов — це спонукати дівчинку до ще якоїсь витівки. Вона зрозуміє, що розбудити братика й не піти купатися — це нормально, адже сприйматиме нашу поблажливість як схвалення своєї поведінки.

Виховання без умов, тобто беззастережна любов батьків, або ж безумовне виховання, передбачає інший погляд на таку ситуацію й на людину загалом. Найперше слід обміркувати той факт, що поведінку Ебіґейл спричинили радше «внутрішні», ніж «зовнішні» мотиви. Її дії неможливо пояснити механічно, зважаючи лише на зовнішні фактори, як от позитивні реакції на її поведінку. Можливо, її поглинули страхи, а які — вона й сама не збагне, або ж вона чимось засмучена й не знає, як про це сказати.

Безумовне виховання передбачає, що поведінка — це лише зовнішнє вираження почуттів і думок, потреб і намірів. Тобто важлива дитина з її поведінкою, тобто реакцією на щось, а не поведінка як така. Діти — це не домашні улюбленці, яких ми тренуємо реагувати на наші команди, це не комп’ютери, запрограмовані давати очікувану відповідь на наші кліки. Вони діють саме так, а не інакше з різних причин, виокремити які може бути доволі складно. Але ігнорувати ці причини, реагуючи лише на їх вияви (поведінку дитини), ми не можемо. Та чи та причина в кожному разі, ймовірно, вимагатиме свого підходу. Якщо, наприклад, неадекватна поведінка Ебіґейл зумовлена вашою особливою увагою до молодшого братика дівчинки і ваша донька в такий спосіб трансформує свій страх, породжений її ревнощами, то тут передусім треба перейнятися почуттями дитини, а не обурюватися її неадекватною поведінкою.

Поряд із нашими зусиллями зрозуміти й усунути конкретні причини її конкретних дій, є річ куди важливіша: дитині треба знати, що ми її любимо. Ба більше, це особливо важливо для неї сьогодні ввечері, адже їй хочеться пригорнутися до вас і відчути, що ви, хай там що, любите її. І це покращить її настрій і заспокоїть.

Так чи інакше, покарання в цьому разі навряд чи допомогло б — Ебіґейл, найімовірніше, знову почала б плакати. І навіть якщо вона стала б слухнянішою на деякий час і наступного вечора була б сумирніша й бурхливо не виявляла своїх емоцій (а її емоції — це страх, що її розлюбили), то загалом покарання не вплинуло б на неї позитивно. Адже, по-перше, це нічого не змінило б у сприйнятті нею ситуації, а по-друге, від такого жорсткого «уроку» в дитини виникло б відчуття, що її більше не люблять. Могло б статися, що вона почувалася б нещасною, самотньою й незахищеною. А якщо конкретно, то Ебіґейл збагнула б, що її люблять тільки тоді, коли вона чинить так, як ми того хочемо. Мої дослідження, які згадуватиму на сторінках цієї книжки, аргументовано доводять хибність такого підходу до проблеми.

Розмірковуючи над цією проблемою протягом років, я дійшов висновку, що умовне виховання, тобто виховання на умовах, неможливо цілковито пояснити з погляду біхевіортистів. Тут є щось іще. Ще раз уявімо ситуацію: дитина кричить, бо щось було не по її. Коли вона нарешті заспокоюється, тато лягає біля неї, обіймає її і читає казку про Жабку й Ропуху. Прихильники умовного виховання відповіли б, наприклад, так: «Ні, ні, ні! Ви лише заохочуєте її поводитися погано! Ви вчите її бути неслухняною!»

Така позиція показує, що дитина засвоїла з тієї чи тієї ситуації і як вона її інтерпретувала. Цей погляд на дітей зокрема і на людську природу взагалі страшенно застарів. Він означає: якщо дитині дати найменший шанс, вона скористається ним і відразу сяде вам на голову. Якщо ситуація неоднозначна, дитина неодмінно винесе з неї найгірший урок (тобто не «Мої батьки мене люблять, хай там що», а «Ура! Створювати батькам проблеми — це класно!»). Прихильність батьків без жодних зобов’язань із цього погляду інтерпретується як дозвіл дітям чинити егоїстично, нахабно, зловживати батьківською прихильністю, бути нерозсудливими. Отже, умовне виховання значною мірою базується на глибоко цинічному переконанні: прийняття дітей такими, якими вони є, обов’язково вивільнить у них щось зле, бо вони — ну такі вони є^10!

На противагу цьому, безумовний підхід до виховання починається з усвідомлення того, що Ебіґейл аж ніяк не хотіла зробити мені боляче. Насправді вона не зла. У неї щось негаразд, і донька повідомила мене про це саме в такий доступний для неї спосіб. Можливо, це те, що сталося щойно, а може, накопичувалося поступово в її емоціях чи підсвідомості. Такий підхід пропонує повірити в дітей і кинути виклик припущенням, що вони, відчуваючи нашу любов, неодмінно засвоять неправильний урок і, уникаючи покарання, їм завжди кортітиме скоїти щось погане.

Ця перспектива не є романтичною чи нереалістичною, і вона не заперечує того, що діти (та й дорослі) інколи вдаються до паскудних речей. Так, дітей слід скеровувати, їм треба допомагати знайти свій життєвий шлях, але це не маленькі чудовиська, яких неодмінно треба приручити і тримати в лещатах. Вони здатні бути співчутливими або агресивними, альтруїстичними або егоїстичними, компанійськими або схильними змагатися. І багато що залежить від того, як вони росли, а особливо важливо, чи знали вони, що таке любов без умов. І коли в малих дітей істерика, коли вони не хочуть робити те, що слід (наприклад, іти купатися), то це часто можна пояснити їхніми віковими особливостями, адже вони ще не в змозі зрозуміти, що їх дратує, пояснити свої почуття у прийнятний для дорослих спосіб, пам’ятати й виконувати свої обіцянки. Тож вибір між підходами у вихованні — коли ставлять умови і коли їх не ставлять, — це вибір між принципово різними поглядами на людську природу.

Але є ще одне припущення, про яке слід поговорити. У нашому суспільстві вчать, що добро не падає з неба, його не дають, все хороше треба заробити. І справді, багато хто обурюється, коли цей принцип хтось порушує. Зверніть увагу, приміром, на вороже ставлення декого з людей до багатства і тих, хто ним володіє. Або на систему оплати праці за її результатами. Або на кількість учителів, які сприймають за винагороду будь-яку приємність (наприклад, перерву) за те, що учні відповідають їхнім очікуванням.

Зрештою, умовне виховання відображає тенденцію вважати практично будь-який тип взаємодії між людьми, навіть між членами родини, економічною співпрацею. Закони ринку — попит і пропозиція, послуга за послугу — набули статусу універсальних і абсолютних принципів. От і виходить, що вибудовувати стосунки з іншими людьми чи дітьми — це щось подібне до купівлі автомобіля чи оформлення житла в оренду.

Один автор, до речі, педагог-біхевіорист, сформулював це так: «Якщо я хочу взяти свою дитину на прогулянку або навіть якщо я хочу обійняти й поцілувати її, я повинен бути впевненим, що вона на це заслужила»11. Якщо ви вважаєте, що це один-єдиний такий погляд на любов без умов, то ось вам іще один, на цей раз видатної психологині Діани Баумрінд: «…взаємність — це закон життя, що стосується нас усіх; потрібно платити за те, що отримуєш» (див. сс. 147—148)12.

Навіть ті автори-педагоги і дитячі лікарі, які не порушують цих питань прямо, схоже, спираються на якусь економічну модель. А таких чимало. І якщо читати ці поради між рядками, то можна їх зрозуміти так: якщо дитина не робить того, що ми хочемо, то її слід позбавити того, що вона любить. Урешті-решт, не можна отримувати щось просто так. Навіть щастя. Чи любов.

Скільки разів вам доводилося чути, як наполегливо, зухвало твердять, що та чи та річ — це «привілей, а не право»? Інколи я фантазую про наукове дослідження, щоб визначити, які риси характеру мають люди, що дотримуються цієї позиції.

Уявіть людину, яка наполягає на тому, що все — від морозива і до уваги — має залежати від того, як дитина поводиться, адже їх не слід давати просто так. Якою ви уявляєте цю людину? Який у неї вираз обличчя? Чи щаслива вона? Чи справді їй подобається проводити час із дітьми? Чи хотіли б ви мати такого друга?

Також, коли я чую такі слова, як «привілей, а не право», мені завжди стає цікаво, що саме цей мовець вважає правом. Чи є щось, на що люди просто мають право? Чи існують вільні від законів економіки стосунки? Це правда, що дорослі очікують компенсації за свою працю так само, як вони самі очікувано платять за їжу чи інші речі. Але питання полягає в тому, чи стосується таке «правило обміну» наших взаємин із друзями чи родиною і за яких обставин.

Фахівці із соціальної психології помітили, що справді є люди, стосунки з якими можна назвати обмінними: я роблю щось для тебе, тільки якщо ти робиш щось для мене (або даєш мені щось). Але психологи відразу додають, що це не є правильно для всіх наших стосунків і ми не хотіли б, щоб це було правильно, і деякі з відносин все ж таки ґрунтуються на турботі, а не на взаємодії. Насправді в одному з досліджень було встановлено, що люди, які бачать перспективу своїх стосунків саме у взаємодії, тобто хочуть отримувати стільки ж, скільки й дають, найімовірніше, будуть незадоволені шлюбом^13.

Коли наші діти виростуть, у них буде безліч можливостей стати суб’єктами економічної діяльності, як споживачами, так і працівниками, коли для кожного головне — це свої інтереси, і всі умови економічної взаємодії мають бути точно враховані. Але з позиції любові без умов, сім’я — саме той простір, який вільний від цієї взаємодії. Зокрема, платити за любов батьків не потрібно. Це просто дарунок від щирого серця. Це те, на що всі діти мають право.

Якщо це важливі для вас речі і якщо мої припущення про любов без умов справедливі, — тобто дитину слід сприймати цілісно, а не лише зважати на поведінку, не слід думати, що діти від природи схильні робити капості тощо, — значить, нам потрібно поставити під сумнів усі традиційні методи виховання, що ґрунтуються на діаметрально протилежних припущеннях.

Ті практики, які визначають підхід до виховання на основі дотримання умов, спрямовані на вироблення в дитини слухняності. На противагу їм, у другій половині цієї книжки запропоновані методи, які природно випливають із ідеї любові без умов. Це варіації на тему роботи разом із дітьми, щоб допомогти їм вирости гідними людьми і вміти самостійно ухвалювати рішення.

Підсумуймо різницю між цими двома підходами.

Наслідки умовного виховання

Наша буденна практика виховання може бути несумісною з довгостроковими цілями для наших дітей (див. Вступне слово). Так само несумісними можуть бути й методи, що асоціюються з умовним вихованням, із нашими основними переконаннями. У кожному разі доцільно переглянути, що ми робимо зі своїми дітьми. Але проблема умовного виховання не закінчується на його зв’язках із нашими цінностями і припущеннями, які в багатьох із нас викликають занепокоєння. Ця проблема увиразнюється, коли ми досліджуємо реальні наслідки такого виховання.

Близько пів століття тому психолог-новатор Карл Роджерс запропонував відповідь на запитання: «Що відбувається, коли любов батьків залежить від того, що роблять діти?» Він пояснив, що дітям, які мають таку любов, доводиться відмовитися від тих своїх особливостей, які не цінують дорослі. Врешті, вони вважають себе гідними любові тільки в тому разі, якщо діють (або думають, або відчувають) у певний спосіб^14. Це стандартний шлях до неврозу чи навіть гірших наслідків. Міністерство охорони здоров’я і дітей в Ірландії опублікувало десять прикладів, які ілюструють поняття емоційного насильства. Ця публікація поширена й прийнята у відповідних організаціях усього світу. І друга позиція в цьому списку, після «наполегливої критики, висміювання, ворожості чи звинувачення», — це «умовне виховання, за якого рівень турботи, яку батьки проявляють до дитини, залежить від її поведінки чи дій»15.

Більшість батьків, якщо їх спитати про це прямо, наполягатиме, що, звісно, їхня любов до дітей не ставить жодних умов. І це правда, попри стратегії, що вони ними послуговуються у процесі виховання, які я (і чимало інших авторів) визначаю як проблемні. Деякі батьки можуть навіть сказати, що вони дисциплінують дітей у такий спосіб, тому що вони їх люблять. Але я поки що хочу повернутися до свого спостереження, про яке згадав лише мимохідь. Те, що ми почуваємо до наших дітей, не так важливо, як те, як діти сприймають наші почуття і як вони оцінюють наше ставлення до них. Освітяни нагадують, що важливо не те, чого вчитель навчав, а те, що з цього діти засвоїли. Так само і в родині. Найважливіше — те, що дитина отримує, а не те, що ми думаємо, коли їй щось адресуємо.

Дослідникам, які намагаються вивчити ефективність різних стилів дисципліни, досить складно виокремити те, як визначити і чим вимірювати сімейні стосунки у стінах дому. Не завжди в науковців є можливість спостерігати за взаємодією окремих членів родин безпосередньо (або навіть робити відеозаписи), тому деякі експерименти відбуваються в лабораторіях, коли когось із батьків і дитину просять зробити щось разом. Інколи батькам ставлять запитання або пропонують заповнити анкету про їхні звичні стилі виховання. Якщо діти достатньо дорослі, їх запитують, як поводяться, що роблять з ними батьки чи поводилися й робили, коли ті були малі.

Кожен із цих методів досліджень має свої хиби, і вибір того чи того може вплинути на результати дослідження. Якщо батьків і дітей окремо попросити описати, наприклад, що відбувається в їхній родині, відповіді кожного можуть кардинально відрізнятися^16. Цікаво, наскільки цей спосіб дошукатися істини є об’єктивним, бо дитячі уявлення про поведінку батьків бувають так само точними, як і уявлення самих батьків про свою поведінку^17.

Але важливим є не те, на чиєму боці правда, хоча насправді відповісти на це запитання неможливо, коли ми керуємося почуттями. Важливо, напевно, те, які методи, пов’язані з різними наслідками виховання дітей, є перспективними. Розглянемо дослідження одного з варіантів умовного виховання. Діти, батьки яких сказали, що застосовували такий варіант, були нічим не гірші за дітей, батьки яких повідомили, що його не застосовували. Та коли дослідник поділив дітей на основі того, чи відчували вони використання цієї техніки виховання на собі, різниця в їхніх відповідях була приголомшлива. У середньому, діти, які сказали, що батьківська любов до них залежала від їхньої поведінки, поводилися не так добре, як діти, які не були обтяжені умовами з боку батьків^18. Детально ми розглянемо це дослідження пізніше; головне моє завдання зараз — довести: наші думки про те, що ми робимо (або, радше, чого не робимо), не такі важливі з погляду впливу на наших дітей, як те, що вони переживають, коли ми це робимо.

Протягом останніх кількох років я спостерігав невелике зростання досліджень про умовне виховання, і одне з найвидатніших було опубліковане 2004 року. У цій праці зібрані дані в понад сотні студентів коледжу, кожного з яких спитали, чи змінювався вияв батьківської любові до них залежно від будь-якої з цих чотирьох умов: 1) успіхи в школі; 2) сумлінність у спортивних досягненнях; 3) турбота про інших; 4) стримування негативних емоцій, наприклад страху. Також студентам поставили ще кілька запитань, зокрема про те, чи вони справді самі прагнули діяти саме в такий спосіб (тобто приховувати свої емоції, наполегливо готуватися до іспитів тощо) і як вони ладнали зі своїми батьками.

Дослідження показало, що вияв умовної любові якоюсь мірою давав успіх у виробленні в дитини бажаної поведінки. Діти, що отримували схвалення від своїх батьків, роблячи щось так, як від них того чекали, продовжують так робити навіть у коледжі. Утім, студенти, які думали, що батьки люблять їх за певних умов, набагато частіше почувалися відкинутими і, як результат, тримали образу на своїх батьків або ж недолюблювали їх.

Можна легко уявити, що якби кожного з батьків спитали про це, то однозначно всі вони сказали б: «Гадки не маю, звідки такі думки в мого сина! Я люблю його, незважаючи ні на що!» І тільки тому, що дослідники взяли інтерв’ю безпосередньо в самих дітей (уже дорослих), вони почули геть іншу і досить тривожну історію. Чимала кількість студентів відчувала менше прихильності з боку батьків, коли дітьми вони не могли справити на них враження чи коли не були слухняні; і це були саме ті студенти, стосунки яких із батьками, певно, були вельми напружені.

Щоб довести цю думку до логічного завершення, науковці здійснили друге дослідження, під час якого було опитано понад сто матерів уже дорослих дітей. Для цього покоління любов за умов також була шкідлива. Ті матері, які в дитинстві відчували, що їх любили тільки тоді, коли вони відповідали очікуванням батьків, зараз почуваються доволі невпевнено в соціумі. Але, що дивно, ставши матерями, вони, почали застосовувати такий самий підхід до своїх дітей, який застосовували до них їхні батьки. Жінки, що брали участь у дослідженні, теж виявляли любов на умовах «попри те, що ця стратегія (чи стратегії) мала на них негативний вплив»19.

І хоча це було перше дослідження, воно показало, що умовні способи виховання можуть передаватися від батьків до дітей, коли вони самі стануть батьками. Інші психологи також дійшли подібних висновків про наслідки такого виховання. Деякі з них ми обговоримо в наступному розділі, де я розповім про два специфічні шляхи, якими умовне виховання входить у наше повсякденне життя. Але й у загальних рисах результати справді шокують. Наприклад, група дослідників з Денверського університету виявила, що підлітки, які відчувають, що мають виконати певні умови для того, щоб здобути батьківське схвалення, зрештою, страждають від комплексу нелюбові до самих себе. Це, своєю чергою, може призвести до того, що такий підліток сконструює фальшиве «я». Іншими словами, це спонукає його вдавати саме таку людину, яку його батьки любитимуть. Ця відчайдушна стратегія здобути сприйняття часто супроводжується депресією, відчуттям безнадії, а також утратою свого «я». Врешті, такі підлітки можуть навіть не знати, хто вони є насправді, адже вони так тяжко працювали над тим, щоб стати тим, ким вони не є^20.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.