2021

ISBN 978-966-982-457-8 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Художня література»

Обкладинка Оксани Скворчинської

Кокотюха А. А.

К59 Вигнанець і чорна вдова / Андрій Кокотюха ; обкл. О. Скворчинської. — Х. : Віват, 2020. — 304 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-942-955-1

Весна 1909 року. Київський слідчий Платон Чечель викриває жорстоку вбивцю юних дівчат — доньку таємного радника з Петербурга. Та панянка гине за тих самих обставин, що її жертви, тож впливові родичі звинувачують Чечеля в наклепі. Для суспільства Платон стає вигнанцем. Єдиний вихід не опинитися на каторзі — урятувати життя мільйонера фон Шлессера, якого нібито хоче вбити молода дружина, що вже здобула славу чорної вдови. Утім, барон помирає, і це лише початок серії холоднокровних убивств. Під підозрою всі спадкоємці — і навіть сам Платон… Вигнанець змушений розплутати клубок смертей та дізнатись, хто винен, щоб не тільки запобігти новим злочинам, а й урятувати себе.

УДК 821.161.2-312.4

© Кокотюха А. А., 2018

© Скворчинська О. І., обкладинка, 2019

© ТОВ «Видавництво “Віват”», 2020

Роздiл 1. Посланець iз револьвером

Весна 1909 року, Київ, шинок на Батиєвій[1] вулиці

— Не треба різких рухів, пане Чечель. Я попереджений про ваші фокуси.

— Господь із вами, які фокуси?

— Ви чудово мене розумієте, Платоне Яковичу. Стійте спокійно. Витягніть правицю перед собою.

— Коли наставляють револьвер, завжди велять підняти руки вгору.

— Не гарикайтеся. Ця ваша манера теж добре відома… кому слід. Робіть, що велено.

Платон Чечель підкорився міцно збитому й незграбному на вигляд дядькові. Сиві пишні вуса робили його подібним до козацького полковника. Але не справжнього, а намальованого художником — з тих, що не застали живими жодного нащадка запорожців. Тому надихувалися описами з публікацій пана Яворницького й малюнків, які їх ілюстрували. Образ дещо перекреслювали візницький сіряк, франтувато оздоблений трохи витертим бобровим коміром, і висока, трохи приплюснута згори шапка.

Іван Захарченко завжди любив маскуватися, і в нього дуже добре виходило.

Коли Платон тільки почав служити, Захарченко два роки як подався у відставку. Та легендарною персоною лишався. Його можна було зустріти в будинку на Великій Житомирській — завжди мав якісь справи у головному поліцейському відділку Києва. Особливо на третьому поверсі, надбудованому спеціально для розміщення там розшукової поліції.

З відставним сищиком рахувалися, бо Захарченка цінував сам недавно померлий, царство небесне, пан Мастицький[2] — київський поліцмейстер, з якого, кажуть, почалися успіхи міського розшуку. А пристав Георгій Рудий[3], той самий, хто придумав заносити відомості про злочинців в окремі картки, при зустрічі тиснув Захарченку руку й навіть поважно кланявся.

Відставний поліцейський не надто й приховував, що виконує приватні доручення за грубі гроші. Авторитет, а головне — зв’язки як у поліційному департаменті, так і в київських нетрях були старому сищику в поміч. Потай Платон хотів стати схожим саме на Захарченка, заслуживши повагу передусім сумлінною службою. Навіть кілька разів намірявся набратися духу й підійти до свого кумира, чемно попросити поділитися досвідом, напроситися на науку — якщо Іван Макарович бере учнів.

Не думав, що Захарченко прийде сам.

Що шукатиме його.

Взагалі не уявляв собі, чим завершиться кар’єра поліцейського, яка так стрімко й навіть дуже вдало розпочалася для нього лише три роки тому.

Платон привчив себе спати чутливо. Тож коли ззовні в замкову шпарину щось вставили, зрозумів: не сниться. Одразу скочив із ліжка, благо лежав одягнений, хай без піджака. Проте незваний гість уже зайшов. Поштовхом лівої руки причинив двері з огидно рипучими, давно не мащеними петлями, а озброєну праву руку направив на Платона. Спершу дуло дивилося Чечелю в лице, та наступної миті опустилося на рівень грудей.

Цілило в серце.

Платон упізнав прибульця й зрозумів: влучить із першого пострілу. Туди, куди наставив зброю. З будь-якої відстані, яка не перевищує передбачену зброярем дальність стрільби. Вайлуватий вигляд Захарченка, за переказами, обманув не одного зарізяку.

— Тепер спокійно покладіть ліву руку на зап’ясток правої. — Візитер говорив, не опускаючи револьвера, і, щойно Чечель виконав наказ, легенько гойднув дулом. — Дуже делікатно засукайте рукав сорочки до ліктя.

— Нічого там не…

— Роби, як сказано, щеня! — гаркнув Захарченко, тупнувши ногою. — Балакаєш густо! Ну!

Чечель не засукав просторий рукав шовкової, давно не праної сорочки — підсмикнув, оголюючи руку.

— Отак. — Сищик задоволено кивнув. — Дамський браунінг у рукаві на гумці. Де таке бачили, у кого з колег?

— Вичитав. Думав, вигадка, та спробував практикувати. Тут головне — тренуватися.

— Еге. Щодня перед люстром. Замість ранкової гімнастики. — Й одразу, без переходу: — Де?

Платон кивнув собі за спину.

Старий сищик опустив зброю і, більше не чекаючи небезпечної для себе витівки, обійшов Чечеля, відтерши міцним плечем. Спокійно перекинув подушку з брудними розводами, гмикнув, побачивши згаданий уже браунінг, але брати не став. Повернувся, присів на краєчок ліжка, покрутив свою зброю, підбив дулом край візницької шапки.

— Це все?

— Стилет, під низом.

— А ще? Чув, з вас кепкували через надмірну любов до зброї. По-доброму, Платоне Яковичу, по-доброму. Заздрили, я б сказав.

— Більше нічого нема. Казенний кольт здав.

— Забрали.

— Забрали, — визнав Платон.

Захарченко розгладив вуса, зітхнув.

— Стежив я за вашим сходженням, Платоне Яковичу. Ви подавали дуже великі надії. Власне, ту справу ніхто, крім особи з вашими природними вміннями й зрозумілими амбіціями, розплутати б і не зміг. Зараз розчарували.

— Чому?

Старий сищик обвів револьверним дулом убоге приміщення.

— Пішли шляхом найменшого опору. Благо, нинішні київські поліцейські — через одного довбаки. Досвідчений агент найперше шукатиме того, хто ховається, у гадючниках, подібних до цього. Але ти, синку, — він знову заговорив фамільярно, — навіть зараз маєш мадам Фортуну за коханку. Полюють на тебе не ті, хто добре це вміє робити. Є тут, як любив казати душогуб Шельменко, нью-анс.

— Не зовсім зрозумів…

— Охо-хо… — Захарченко знову зітхнув. — З квартири ти, ясна річ, з’їхав, бо домовласник зі зрозумілих причин відмовив. Ті, хто тебе шукає, нишпорять по мебльованих кімнатах. Тільки мені стукнуло в голову попитати тут, на Батиєвій. Бруднішого місця в усьому Києві не знайти. Добре ведеться з блощицями?

— Знущаєтесь?

— Аж ніяк. На твоє щастя, поки ніхто з серйозного криміналу не готовий через тебе домовлятися з поліцією. Твоєї голови, синку, твоєї крові дуже хоче Петербург. Але тут Київ. Та столична панночка наробила в місті забагато горя. Її в нас дуже довго боялися, через неї постраждали ні в чому не винні люди. Саме тому, Платоне Яковичу, оце місце, твою теперішню нору, мовчки приховують вдячні люди. За інших обставин вони поміняли б відомості про тебе на прихильне ставлення поліцмейстера. Ба навіть самого генерал-губернатора.

— Кажете, мене шукають, від поліції тут поки ховають — скільки можуть. Від вас — ні, ви приватна особа. Прийшли по мою душу. За чиїм наказом, Іване Макаровичу?

Слова вирвалися — і Захарченку не сподобалися.

Старий сищик закректав, неквапом підвівся, наблизився до Чечеля впритул.

Різкий рух — дуло врізалося в живіт.

Він знав, як і куди треба бити: Платонові від нібито несильного удару враз потемніло в очах. Повітря забракло, він відкрив рота, та вичавив лише неприємне хрипіння. Ступивши на крок назад, Захарченко дозволив йому опуститися на коліна, зі свистом видихнути. По тому присів, узяв грубими пальцями за підборіддя, подивився просто в очі.

— На душу твою, щеня, мені плюнути й розтерти. Дякуй Господу Богу й батькам своїм, що отакий вродився. Я вже наплював на київський розшук. У департаменті толкові люди перевелися, куди Рудий дивиться… Гребуть хабарі, коли вже понаїдаються… Мастицький такого б не допустив. Ти, Чечелю, наче той гриб після дощу серед купи мухоморів. О, думаю, нарешті за когось не соромно. Тому прийшов сюди нині. І ніхто мені ніколи нічого не ладен наказувати. Ще раз дозволиш собі подібне — подавишся.

— Вибачте… — прохрипів Платон.

— Вставай. Матимеш урок. Є в Києві люди, з якими отак балакать краще не треба.

Місце, куди ткнулося дуло, боліло. Подумки Чечель кляв себе останніми словами. За три роки в розшуковій поліції жодного разу не дозволив себе отак підловити. Але ж завжди готувався до сутичок, хай хтось і вважав його позером та хвальком. Нічого, зате он чутки розходяться про пістолет у рукаві. Ось порожня долоня, махнув рукою — все, мовби з повітря вилетів, лапи вгору, всіх заарештовано. Тут програв — шанованій ним людині, правдивому кумиру, та все одно — програв. Він у руках Захарченка, і хтозна, навіщо насправді старий сищик відшукав проти ночі його вбогий притулок.

І ще сильніше картав себе, бо не міг, не мав бажання опиратися людині, яка була — та й лишається, чого вже там! — зразком професіонала. На яку хотілося — чого вже там, далі хочеться! — рівнятися.

Платон не міг підняти на Івана Захарченка руку.

Покірно дозволяв робити з собою все, що тому заманеться.

І не розумів, як житиме з цим далі — по тому як старий поліцейський зробить те, навіщо прийшов.

Знати б, пощо перевдягнувся візником…

Захарченко заховав револьвер у глибоку кишеню сіряка.

— Слухайте мене, Платоне Яковичу, — знову почулися дружні нотки, та й голос помітно подобрішав. — У цій норі всі ваші речі та гроші?

— Речі — всі. Є ще сорочки, віддав прати, — бовкнув навіщось. — Мабуть, уже не заберу.

— З грішми що?

— Маю при собі двадцять шість рублів.

— О. Стільки ж, скільки маєте років.

— До чого…

— Не зважайте, Платоне Яковичу. — Старий сищик легко посміхнувся у вуса. — Просто зайве показав: цікавлюся вами й усім, що ви робили на службі. Та й газети про ваші подвиги писали.

— Я нікого про те не просив.

— Звісно. Та вам же було приємно. Нічо’, пробачаю молодій людині потяг до марнославства, якщо для того є певні підстави. З віком мине.

— Вже минуло, Іване Макаровичу.

— Коли так — час настав. — Це прозвучало філософічно. — Досвід приходить із набиттям ґуль. Вам, пане Чечель, після останніх подій ґуль — та й досвіду — на два життя стане.

— Хоча б одне прожити.

— Згоден. І бажано не на каторзі. — Посмішка сховалася у вусах. — Вас, Платоне Чечель, уже розшукують за підозрою в убивстві Поліни Урусової.

— Я не вбивав її.

— Охоче вірю. Проте іншого кандидата не хоче її згорьований татко, дійсний таємний радник Антон Павлович Урусов, з тих самих санкт-петербурзьких князів Урусових, наближених до государя імператора. Таємний радник, високий чин Міністерства внутрішніх справ, має досить сил, аби згноїти вас на Соловках. Чи десь інде.

— Я здогадуюся.

— Тим не менше полізли в ту справу.

— Зібрав досить доказів проти цієї потвори! Ви знаєте, що робила розбещена, цілковито безкарна Полінка тут, у Києві?!

— Знаю. Її батько, князь Урусов, так само знає. Йому стає доказів, Платоне Яковичу. Ви зробили роботу так вправно й ретельно, як не зробив би я.

— Не перебільшуйте.

— А ви слухайте, коли старші кажуть! — Захарченко знову тупнув, проте легше. — Дійсний таємний радник Урусов не має жодних сумнівів, що його доця скоїла ті жахливі вбивства. Єдиний спосіб відбілити її — поставити в один ряд із жертвами. Полінку, як відомо, закатрупили тим самим способом, який вона практикувала. Лишилося покарати вас. Молодого поліцейського, котрий нібито розкрив злочин і виставив родовиту петербурзьку князівну патологічною вбивцею-маніячкою.

— Колишнього поліцейського. Ми з вами в одному статусі.

— Але в різному становищі, — нагадав старий сищик. — Я можу вільно ходити Києвом, ви годуєте блощиць у найбруднішій нічліжці Ями. І шукають вас за наказом навіть не нашого оберполіцмейстера. Урусов не довіряє.

— Чекайте! — Платон відмахнувся, мов від набридливої мухи, вже зовсім освоївшись у присутності легенди розшуку. — Високий чин із Петербурга не має довіри до високого чина з губернії, якого звідти, зі столиці, і призначають?

— Охо-хо, синку… — Захарченко зсунув візницьку шапку на потилицю, від чого став виглядати кумедно і вже не нагадував запорожця. — На нашій, поліцейській справі ви знаєтесь дуже добре. Стежив за вашими успіхами. Навіть краще, ніж я замолоду, їй-богу. Тільки ж ви не політик.

— А ви — політик?

— Платоне Яковичу, справа Полінки Урусової — передусім політична. Донька таємного радника, наближеної до імператора особи, не може бути вбивцею. Тим більше такою огидною, з нахилами сумнозвісної Салтичихи[4] чи графині Баторі[5]. Хто вважає інакше й декларує це — кидає тінь на найкращих людей Російської імперії. Таємний радник Урусов — суть імперія, пане Чечель. Наближений до царя — отже, тінь падає на самого государя. Ви її кинули, ту тінь. Знаєте чому? Бо ви, Платоне Яковичу, прихований мазепинець. Зрадник. Навмисне здобули добру репутацію, аби підривати основи імперії. У цьому разі — довіру до царських владних інституцій. Не надто пишно говорю?

— Гм… пишнувато. — У роті в Чечеля враз пересохло.

— Підемо далі. Завважу — усе, що кажу, відчув колись на власній шкурі. Там, — Захарченко багатозначно кивнув угору, на брудну, давно не білену стелю, — довіряють своїм призначенцям. Проте особовому складу, тобто підлеглим, сіромахам, Петербург не вірить і вірити не буде. Не всі ми тут тримаємо дулі в кишені, але хтозна. Не заміниш тутешні кадри їхніми — петербурзькими, московськими, тамбовськими, астраханськими, псковськими — на сто відсотків. Завжди є місцеві. Лиш два роки, як знову взялися за мазепинців. Ого, скільки виявили. Тож Петербург завжди має на увазі: зрадників серед нашого брата вистачає.

— До чого…

— Цить! — Старий сищик вкотре легенько тупнув. — Самі питаєтеся, так слухайте. Вам, Платоне Яковичу, після розкриття тих огидних убивств багато хто симпатизував явно. Не лише тут, на колишній Ямській. Маю на увазі кримінальну поліцію, навіть звичайних городових. Оці вже видихнули, їх начальство припинило дерти, щойно ви зловили панночку. Та, бачте, справу проти вас повернули. Уже не можна відкрито симпатизувати вам і вашим талантам. Урусов там у себе в Петербурзі підозрює: наказ шукати вас місцеві поліцейські саботуватимуть. Не всі, та менше з тим. Тож на пошуки спеціально відрядили гончаків зі столиці. Вони мисливці вправні, тільки ж Києва не знають: і міста, і звичаїв наших. Тому й не дісталися поки сюди, в Яму.

— Той самий нью-анс?

— Еге. Пощастило, пане Чечель, що столиця підозрює в наших губерніях зраду. Така ось, бачте, політика. Ну досить, до справ.

— Ви знайшли мене, щоб попередити?

— Охо-хо… — Захарченко стягнув шапку з голови, оголивши стрижене коротко, під глечик, волосся. — Мерсі за гарну думку про мене. Тільки ж за інших обставин, синку, я б не рипався. Вас шукають за прямою вказівкою з Петербурга як убивцю доньки таємного радника. Знайдуть — передадуть охоронному відділенню, пришиють політику, тероризм, нігілізм, державну зраду. Воно мені чи комусь іще треба — вважатися вашим спільником? Звільніть від того, Христа заради. Тут інший нью-анс. Маю доручення.

— До мене? — Платон тицьнув себе пальцем у груди.

— Від дуже важливої особи. Мене попросили приватно залагодити одну делікатну, родинну справу. Або знайти того, хто впорається з тим швидко й добре. Тому згадав про вас і про ваше невеселе становище.

— До чого тут моє становище?

— Нью-анс! — Старий сищик підморгнув. — Ваше становище не дозволить вам відмовитися. Навіть часу на роздуми не дасть. Пристати на мою пропозицію — ваш єдиний шанс без перешкод вибратися з Києва й на певний час навіть отримати захист. А до нього ще й трошки більше грошей, ніж двадцять шість рублів.

— Іване Макаровичу, ви хитрий лис. На тому завжди стояли, вас таким знають. — Платон відчував пастку, та не міг пояснити природу чуйки. — Знаменитий київський агент-пошуковець відмовляється від заробітку. Більше того — готовий передати справу людині, над якою висить дамоклів меч і яка може не довести діло до фіналу. Чого я не розумію?

— Обставин справи. Вони надто специфічні. Чоловік, той самий мій давній знайомий, сказав прямо: Макаровичу, боюся, ви дасте відкоша. Але, каже, дуже прошу про допомогу. Отже, він розуміє, у що мене втягує. Свідомий того, що в своєму становищі я, найімовірніше, відмовлюся, бо воно мені на старості літ не треба. А у вас, Платоне Яковичу, нема іншого виходу, окрім як запрягтися в це та довести до кінця.

— Шантажуєте? Користуєтесь нагодою, штовхаєте туди, куди особа при здоровому глузді не пхатиме носа?

— Виглядає справді так. — Захарченко розправив шапку, глянув на неї, мовби зараз її вигляд мав найбільше значення, по тому діловито вдягнув знову. — Аби не одна дрібничка. Ви, Чечелю, у своїй справі найкращий із тих, про кого я чув і кого знаю. Досить юний, не обтяжений життєвим досвідом, тож не надміру розважливий у діях та рішеннях. Я хочу відмовитися і водночас допомогти приятелю. Тож рекомендую йому вас — а ви не відмовитеся лізти в той гадючник. Або туди, або в тюрму за вигаданими звинуваченнями. Нічого не доведете, на пальцях же вам пояснив. Поїхали, синку, вивезу звідси.

Відставний поліцейський виглядав так, мовби легким порухом вирішив справу свого життя.

Зняв зі цвяха чорне пальто, простягнув Платонові.

1 Батиєва вулиця (названа так через близьке розташування до Батиєвої гори) — до 1907 року Ямська. Нова назва з’явилася рішенням київської міської Думи на вимогу мешканців перейменувати Ямську — вона була відома будинками розпусти. (Тут і далі прим. авт., якщо не вказано інше.)

2 Мастицький, Леонід Порфирович (1844—1909) — київський поліцмейстер (1882—1884), один із засновників розшукової поліції.

3 Рудий, Георгій Михайлович (1863—1918) — начальник Київського розшукового відділення (1901—1907), вперше застосував у пошуковій роботі дактилоскопію, службових собак, створив експертно-криміналістичну службу. Автор першої в Російській імперії інструкції чинам розшукової поліції.

4 Салтикова, Дарія Миколаївна (1730—1801) — російська поміщиця, більше відома як Салтичиха. Мала низку психічних розладів, була схильна до садизму, особисто з особливою жорстокістю закатувала 130 кріпаків.

5 Єлизавета Баторі (1560—1614) — угорська графиня, серійна вбивця дівчат.

Роздiл 2. Облава

Київ, Батиєва вулиця — Царська площа

Березневі сутінки вже поглинули вулицю.

Настав час, коли на фасадах більшості тутешніх будинків засвічували червоні ліхтарики — мешканки Ями готувалися до нічного життя. Ліхтарі хтиво підморгували: агов, вечір добрий, заходьте, кому самотньо. Сіяв бридкий дощик, червоне світло де-не-де накривали шмати сірого туману. Здалеку нагадувала про себе специфічними звуками залізниця, десь у глибині чергової грішної ночі час від часу дзеленькав невидимий трамвай.

Рання київська весна прикра, але може бути й гірше: сніг та мороз у середині, а то й під кінець березня нікого з містян не дивували.

І ліпше б зараз повернувся мороз. Хай холодніше, зате ходити легше. Околиці не мостили. Колишня Ямська слобідка восени та навесні, з потеплінням і відходом зимної погоди, потопала в болоті. Колись тут зробили дерев’яний хідник, навіть на широку дорогу клали стругані дошки. Проте навіть найкраще дерево під кованими колесами екіпажів за рік-півтора просідало, тріскалося, кришилося. У дірки потрапляли ноги, жінки ламали підбори, коні — копита. Візники витягали свої транспортні засоби, голосно матюкаючись. Спершу міська Дума ще якось давала цьому лад, але вже кілька років поспіль на слободу з її борделями й злодійськими притонами махнули рукою.

Околиця впевнено грузнула.

Звісно, колись тут було свято нічного життя. Але віднедавна гуляння перенеслися на Поділ з його бульварами опліч Канави. Там теж виросли будинки з червоними ліхтарями, ареал яких не так уже й давно обмежувався Андріївським узвозом.

Тільки неподалік — нові, яскраво освітлені модні ресторації та кафешантани з оркестрами, відомими київськими піаністами й навіть знаменитими, хай і в досить сумнівних колах, європейськими скрипалями. Київська аристократія забувала дорогу на Ямську слободу.

Нетрі приваблювали строкату й здебільшого не представницьку публіку. Тут можна було зустріти гімназистів та кадетів, великих любителів торгуватися й збивати ціну так низько, як дозволяв уміст гаманців. Навідувалися сюди неговіркі, навіть з вигляду сором’язливі багатодітні батьки з категорії чиновників не вище від десятого рангу. Цих невтомно пиляли й шпетили з приводу, а частіше — за звичкою, для порядку старомодні матрони-дружини, котрих з віком наздогнали жіночі хвороби. Зазирали дрібні комерсанти, нижні чини, ремісники, сільські дядьки, для яких вільні, без обмежень любощі — дивина й щось незвідане, недосяжне, мов континенти по той бік океану. Тинялися студенти, бідні художники, другорядні актори, а ще — кримінальники всіх мастей, бандити, анархісти чи ті, хто вважав себе революціонером без конкретних політичних поглядів.

Заховатися в Ямі було не складно.

Лиш пересидіти тут погані часи мало кому вдавалося — за місцевістю наглядала поліція. Коли щось не подобалося владі, не тільки Батиєву вулицю, а й усю слобідку активно трусили, потім закривали більшість притонів, когось саджали в холодну, і доводилося трусити калитками, відкупатися, усіляко підкреслювати лояльність до влади та, головне, бажання співпрацювати.

Яма могла надійно прихистити — і враз відмовитися від того, кому ще вчора надала покровительство.

Платон Чечель чудово знав тутешні звичаї. Вивчив, коли вів ту справу й нарешті взяв слід убивці-психопата, яким виявилася Полінка Урусова, будь вона неладна сто разів. Ні, Платон не шкодував.

Ретельна робота принесла плоди: з Ямської слободи пішов кількамісячний жах. Вдячність мешканців самого серця київських нетрів дозволила Чечелю знайти притулок у нічліжці, облаштованій хазяїном затрапезного шинку. І всі, і він сам розуміли: сховок тимчасовий, аби перевести подих, дуже скоро доведеться робити звідси ноги, тільки от вирішити куди.

Що ж, усе сталося само собою.

Речей Чечель при собі не мав. Несвіжа сорочка на немитому тілі, жилетка, піджак із дорогої тканини, штани, підтримані помочами й заправлені в брудні чоботи з високими халявами, верблюже пальто, довгий плетений шарф, кашкет. А ще браунінг, мізерна сума грошей і паспорт, дбайливо захований у внутрішній кишені піджака. Платон свідомо залишив увесь нехитрий скарб на квартирі. Казенного помешкання заслужити не встиг, хоч до того йшло. Як приїхав до Києва шукати щастя, винаймав житло і тільки недавно зміг дозволити собі апартаменти поруч із Кадетським гаєм, у дохідному будинку Стрекалових. З окремими їдальнею, спальнею, круглою пічкою-чавункою, ще й з водогоном та ватерклозетом. Обжитися не встиг, відкладав — служба затягнула.

Тепер і не встигне.

Не переселитися б назавжди до тюремної камери.

Вміє Захарченко детально все пояснити.

А сам Платон чомусь не наважився думати в такому напрямку…

Надвір вийшли окремо. Старий сищик, вбраний візником, пішов через шинок. Тутешню публіку складали, крім інших, такі самі «ваньки»[6], один навіть махнув Захарченкові, бо вирішив із п’яних очей — приятеля вгледів. Чечель же гайнув чорним ходом, на прощання вдячно хлопнувши шинкаря по плечу. Той відвернувся, демонструючи: нічого не бачить, не знає, не чує, не скаже, йди собі з Богом, чоловіче добрий. Виринувши на задній двір, у березневу мряку, Платон підняв комір пальта, насунув на лоба кашкет, перетнув дворик, оминувши купку свіжого сміття.

Ступив на розхлябаний тротуар.

Різкий сюрчок почув одразу — і шлях заступив крупний городовий із незмінною шаблюкою при боці. Платон ступив назад, усередині все вкрилося кригою: не встиг, попався, знайшли, прийшли. Та з іншого боку знову засюрчало, мить — вулиця, та де, вся Ямська слобідка потонула в трелях поліцейських свистків.

Перехожі, переважно чоловіки різного віку, котрі зі зрозумілих причин намагалися не афішувати свого візиту в нетрі, пришвидшили кроки. Усі вони прийшли по гріх — але зараз воліли розсмоктатися, розчинитися в дощі й тумані, від гріха далі. Боковим зором Платон зачепив двох по різні боки вулиці, їх зупиняли поліцейські для перевірки документів. Крига розтанула. Зітхнув полегшено — не по нього, може, обійдеться. Уже хотів оминути городового, котрий, виглядало, просто трапився на дорозі.

— Е, ану куди!

Кричали до нього. Городовому все одно, керував хтозна-звідки матеріалізований агент у цивільному. Притримуючи круглий котелок на голові, поліцейський для певності схопив Платона за лікоть, розвертаючи до себе, під блякле світло ліхтаря, що теліпався над входом до шинку.

— Та я нічого, ваше благородіє, — пролебедив Чечель, граючи наляканого небораку, навіть дозволив собі бутафорськи затинатися, мовби голос тремтів. — Я просто так, випадково…

— Усі ви тут випадково. — Агент відпустив лікоть, ступив назад, обмацав поглядом. — Хто такий? Пачпорт давай.

Очі остаточно звикли до півтемряви. Платон уже міг добре розгледіти поліцейського. Ні, бачить уперше. Явно новенький, недавно з війська, таким іншої дороги не було, крім як у поліцію, — полюючи на маніяка, Чечель перезнайомився з усіма тутешніми служаками. Його міг упізнати городовий, бо щось знайоме в обличчі майнуло. Проте тут Платон почувався впевненіше: із сищиками вуличні постові контактували мало, більше з філерами.

— Агов, то зі мною!

Усі, і городовий теж, повернулися на Захарченків окрик.

Старий сищик неквапом злазив із передка, недбало кинувши віжки.

Кінь пирхнув, труснув головою, переступив із ноги на ногу, товчучи багнюку.

Захарченко перевальцем посунув до гурту.

— До сраки, хто там з… — почав городовий, намірившись поставити на місце геть знахабнілого «ваньку».

Та Захарченко наблизився, і той миттю поміняв тон. Виструнчився, випнув груди, взяв під козирок.

— Здоров’я бажаю, Іване Макаровичу! Звиняйте, не пізнав. Чого це ви з конякою?

— Не мій. Позичив. Вогником кличуть. — Сищик кивнув у бік коня, мовби знайомлячи з ним присутніх. — Ти ж, Єрмолаєв, мене давно знаєш. А дивуєшся.

— Вам, Макаровичу, гріх дивуватися. Так, питаю. Даруйте, мо’, пізнавати вас тута не вільно. Треба ж було сказати.

— Уже впізнав. Вважай, розсекретив. Нічо, у вас тут, бачу, свій Содом із Гоморрою.

Агент у цивільному кахикнув.

За нього забули, а він тут як не головна, то не остання персона. Захарченка не знає. А отже, подумки сказав собі Платон, усе мудро вирахував. Новенький, не більш як місяць служить. Коли б не більше року — впізнав би Чечеля. Добре, що так. Погано, що особа Івана Макаровича йому нічого не важить.

Легенько відсторонивши Платона, поліцейський виступив на перший план.

— Так що тут коїться, га, Єрмолаєв?

— Винуватий. — Провини в голосі городового не чулося. — Тільки ж той, оце — пан Захарченко, ще раз звиняйте.

Агент стрепенувся, тепер Платон вловив щире зацікавлення.

— Той самий? Іван Макарович? А я, грішним ділом, засмутився — стільки чув про вас, переймався: не матиму честі познайомитися особисто. З усією повагою, Фомічов Лук’ян Дмитрович.

Захарченко не потиснув простягнуту руку — дозволив потиснути свою.

— Давно на службі?

— Перевели з Полтави. Підвищили, так би мовити.

— Мовте, як є, — підвищили. Київ за статусом вищий, синку.

Агент Фомічов із вигляду був старшим за Чечеля років на десять. Але, схоже, для старого сищика всі, з ким говорив, лишалися синками. Платону стало ще легше: сприймав таке звертання винятково на власний рахунок, як визнання недосвідченості.

Свистки не вгавали.

— З якої оказії гармидер? — спокійно запитав Захарченко. — Чи для порядку?

— І для того, — погодився Фомічов. — Хоча зараз шукаємо революцію.

— Знову бомбисти бешкетують? То ж не поліції парафія.

— Сам дивуюся. Тільки ви, Іване Макаровичу, краще за мене знаєте, як воно буває. Жандарми в такі клоаки полізуть лише в крайньому разі. Зайве чобіт не бруднитимуть. Охранка, знаєте, звикла до рукавичок. Вони навіть до соромних дівиць в інші нумери ходять. — Агент реготнув. — Сказано прошерстити Яму — ми виконуємо. Заразом, може, когось по нашому департаменту прихопимо. Хоча б того душогуба, Шельменка. Наспівали пташки: повернувся з каторги.

— Шельменко вже не той, — відмахнувся Захарченко. — Як треба по нього — мене поспитайте. Ми ж із Шельменком, вважай, однолітки. Я його свого часу зловив, тепер він до мене коли не коли на чай з бубликами заходить чи я його десь у шинку чаркую. Повірте мені, синку: оті ваші пташки на Шельменка клепають, хоч би що наспівали.

— Господь із ним, — поступився Фомічов. — Для прикладу згадав. Назбираємо іншого врожаю, без вилову з Ями не підемо. Як революція тут була, наші так нашуміли, що пани нігілісти вже дали драла. У нас же служба.

— Так отож. — Захарченко жестом підкликав принишклого Платона. — Ви собі вошкайтесь. Ми теж поїдемо.

Чечель полегшено зітхнув.

Ступив крок до брички.

— Пробачення прошу, Іване Макаровичу, — почув позад себе. — То мудро ви кажете, служба. Хто ви — знаю тепер і безмежно поважаю. Але ваш товариш хай усе одно пачпорт покаже.

— Зі мною він, — викарбував старий сищик.

— До вас питань нема й не буде. Проте, даруйте ще раз, ви давненько не на службі. Приватна особа, хай заслужена. Бачте, ми ж тут не граємося, терористів ловимо. Ви б перший мені чортів виписали, аби я отак, без перевірки, підозрілого відпустив.

— Кажу ще раз: він зі мною. І в нас свої справи.

— Відставний поліцейський агент перебрався у візницький сіряк. Зрозуміло, є певні справи. — Фомічов гнув своє так упевнено, як це робить усякий новачок, котрому ще незвично дивитися крізь пальці на службові інструкції. — Я не цікавлюся, що ви робите. Мені нема до того жодного діла. Але ваш товариш — особа підозріла.

— Моє слово…

— Пане Захарченку. — Нарешті в голосі впертого агента брязнув метал. — На моєму місці ви так само робили б свою роботу належним чином. Не заважайте працювати.

— Яка підозра?

— Усякий у цьому Содомі з Гоморрою підозрілий. І ви, Іване Макаровичу, мусите погодитись.

— Ти зі мною сперечаєшся, синку?

— Я на службі, пане Захарченку.

Городовий Єрмолаєв кумедно крутив головою, дивлячись на того, хто говорив у конкретний момент. Платонові кортіло, аби про нього забули за суперечкою. Та чудово розумів: не буде так, адже предметом суперечки він же й став.

— Хай ваш товариш покаже документи… якщо має при собі. Коли не має, мусимо забрати, так би мовити, до з’ясування особи.

У світлі ліхтаря Чечель перехопив погляд Захарченка — той саме насунув шапку нижче на лоба, до брів.

— На нас давно чекають у «Європейському». Номер люкс, за дванадцять рублів. Ви ж розумієте, там живуть дуже важливі персони. І якщо ви затримаєте їхніх гостей…

— Отак, у сіряку, вас пустять у хол найкращого київського готелю? — Фомічов присвиснув. — Мені вже кортить дізнатися, у що таке серйозне ви впряглися, Іване Макаровичу. Козиряєте люксом за дванадцять рублів, даєте зрозуміти: самі теж надважливі персони. Чого тоді боїтеся, тягнете, голову морочите? Хай ваш супутник покаже пачпорт чи просто назве себе. — Поліцейський усім корпусом розвернувся до Платона. — Про нього промовка, а він вклякнув, язика проковтнув. Хоч би відрекомендувався з пристойності.

Назватися Платоном Чечелем після почутого від Захарченка було самогубством.

Звісно, є серед київських поліцейських ті, хто йому співчуває й за зручної нагоди дозволить зникнути з очей.

Але не той, кого нещодавно перевели з Полтави. Хто діє за інструкціями й не втратить нагоди вислужитися, піднятися на одну, а то й на дві щаблини вище.

Платон знову зачепив погляд старого сищика.

Той непомітно для інших ступив півкроку вбік.

Укотре різко засюрчало десь зовсім поруч — наче сигнал.

Чечель, уже не думаючи про наслідки, затопив упертому Фомічову кулаком у щелепу.

Той іще падав — а Платон підніжкою звалив городового.

Обіруч у стрибку штовхнув Захарченка в груди.

Три великі стрибки — і ось уже сидить на передку.

Кінь наче знав, що так станеться: без команди рвонув уперед. З-під кованих коліс у різні боки полетіла ямська грязюка. Платон трохи запізно загорлав, підганяючи Вогника, навіть підвівся, сіпаючи віжками. Бричка мчала вулицею, підскакуючи на горбах та ямах і ризикуючи перекинутися. Кінь з доброго дива заіржав, у відповідь у туманній ночі гучно й дружно засюрчало, звідкілясь збоку гримнули один за одним два револьверні постріли.

Та всі розбігалися, даючи дорогу.

У ролі втікача, який до всього напав на поліцейського агента й штовхнув городового, Платон Чечель ще ніколи не був. Відтак почуте вибору не лишало. Рано чи пізно він мусив перейти межу, опинившись по інший бік закону. Годину тому Платон мав примарний шанс балансувати, втриматися хоча б за рахунок невідомого покровителя, на чию пропозицію змушений пристати. Тепер поруч із Чечелем стало небезпечно. І не всякий, навіть той, хто дозволяє собі люкс у «Європейському», наважиться мати справу зі злочинцем.

Проте Захарченко назвав адресу.

Вилетівши з нетрів, Платон спрямував бричку спершу вздовж берегу Либіді, потім — у бік Великої Васильківської, а звідти, повз завмерлий уночі Троїцький базар, — на Благовіщенську[7], через Караваєвську[8] й далі до Бесарабки.

Завернувши з Благовіщенської вулиці, Платон натягнув віжки, зупинив коня й, не надто переймаючись докорами сумління, залишив бричку біля першого-ліпшого будинку. Трюк із втечею дозволив і допоміг відірватися від погоні, яка напевне вже відрядилася. Проте виграний час працював на нього.

Від Бесарабки до Царської площі[9] вдалося дістатися без пригод.

О цій порі, попри вогку погоду, тут тільки починалося звичне для центральної частини міста гуляння. Хрещатик та прилеглі вулиці якихось півтора десятка років тому теж у міжсезоння потопали в болоті, вулиці навіть часом заливали потоки брудної води. Проте для Платона це лишилося хіба в розповідях правдивих киян. Коли він перебрався сюди, Хрещатик замостили мозаїкою, спеціально купленою в Швеції. А великий шматок вулиці біля міського саду зміцнили зовсім новим, асфальтовим методом. Тож волога погода не стала на заваді звичному вечірньому життю Києва, яке поступово перетікало в нічне.

Ті, хто не сидів у рестораціях, прогулювалися парами чи невеличкими компаніями, накриваючись широкими парасолями, розказуючи одне одному щось веселе і зазвичай чекаючи, поки почнеться чергова фільма у «Корсо», «Новому світі» чи «Ілюзії»[10] — електричні театри росли Києвом, немов гриби. Ілюзіони впевнено тіснили театри хоча б через ціну вхідного квитка — найдорожчий вартував три рублі проти семи на театральну виставу.

Що ближче підходив Платон до Царської площі, то сильніше відчувався холодний подих Дніпра.

Перехожі не звертали на молодика в пальті й картузі уваги. Городових його персона теж не цікавила. Вони пильно стежили, аби підприємливі громадяни не порушували закон і не пропонували купити театральні квитки з рук. А як підступив до «Шато-де-Флер»[11], узагалі розчинився в святковому й бурхливому, попри погану погоду, натовпі вечірніх гуляк.

Уже біля яскраво освітленого готельного фасаду Платон розправив плечі, обсмикнув пальто, заразом обтрусивши налиплу бризками грязючку.

Опустив комір, пальцями навів трошки ладу на голові, використавши їх як гребінець. Критично оглянув чоботи — тут нічого зараз не вдієш. Зітхнув. Машинально перевірив у кишенях гроші й плаский браунінг — єдине своє майно.

І наблизився до парадних дверей готелю «Європа».

Його ще називали «Європейський».

6 Ванька — візник.

7 Благовіщенська вулиця — тепер Саксаганського.

8 Караваєвська вулиця — тепер Льва Толстого.

9 Царська площа — тепер Європейська площа.

10 «Корсо», «Новий світ», «Ілюзія» — популярні кінотеатри (ілюзіони) на Хрещатику.

11 Частина Царського саду (тепер територія стадіону «Динамо») — популярний розважальний заклад з танцювальним залом. Ліквідований більшовиками як «буржуазна зараза» після 1917 року.

Роздiл 3. Нiкола–воїн

Київ, Царська площа, готель «Європа», люкс

Перший поверх повністю займав хол.

Ступивши всередину, Платон завмер на порозі. Під час поліцейської служби бував тут не раз і не два, тому встиг звикнути до темних тонів — спеціально дібрана фарба вкупі з освітленням надавала найкращому київському готелю належної величі. Але саме вона й зупинила Чечеля: забрьохані чоботи не дозволяли йти далі. Десь усередині спрацювало: особі з житейського узбіччя, на яку він перетворився менш ніж за тиждень, у подібних пишних приміщеннях не місце. Навіть із чорного ходу радше пустять пічника, аніж такого сіромаху.

Припущення справдилося негайно.

Швейцар у форменому одязі рішуче заступив шлях. Поки Платон міркував, як скоро той зачне гукати городового, аби той припинив небажане вторгнення, хол навскоси швидко перетинав лакей, насуваючись на незваного візитера, мов бик на дражливу червону ганчірку. Вони наблизилися одночасно, і лакей навіть не завдав собі клопоту щось сказати — гидливо тицьнув у Чечеля тонким пальцем, кивнув швейцару, а той, теж мовчки, поклав широку важку долоню візитеру на плече.

— Помилився, чоловіче. Вихід там, — нарешті процідив лакей через губу.

— А ти, Савку, краще гляди. Темно тут у вас, світла мало.

Лакей сахнувся, мовби дістав ляпаса. Швейцар далі стискав плече порушника спокою. Чечель сам скинув її різким рухом, відчувши, як повертається втрачена через останні прикрі новини впевненість. Лакей ступив ближче, примружив очі, тихенько зойкнув.

— Платоне Яковичу! В такому вигляді… Я вибачаюсь… Винуватий… Усе добре, — це кинув швейцарові, той знизав плечима й повернувся на своє місце. — Слухайте, я правда…

— Годі квоктати, — мовив Чечель. — Проведи в люкс. На мене тут чекають.

Лакей хотів щось сказати, та враз почулися кроки — сходами спускалася гарно вдягнена пара. Солідний літній добродій у справному верблюжому пальті й високому циліндрі допоміг зійти молоденькій, дещо вульгарно, хай і розкішно вбраній дамі. Вона навіщось поправила капелюшок із широкими крисами, прикрила личко густою чорною вуалеткою, недоречно хіхікнула. Зайняті одне одним, вони не зважали ні на що довкола. Швейцар миттю кинувся відчиняти вхідні двері, чоловік пропустив супутницю, на виході, не дивлячись, механічно поклав щось у розкриту швейцарову долоню. Той, глипнувши й оцінивши, зігнувся мало не навпіл.

— Тут чутки пішли, Платоне Яковичу, — зачастив лакей. — Навіть не знаю… Ви ще в такому вигляді…

— Може, не знаєш, — кивнув Чечель. — А може, забув.

— Про що, вибачайте?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.