2021

ISBN 978-966-982-495-0 (epub)

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Quinn, Kate. The Alice Network / Kate Quinn. — New York : William Morrow, 2017. — 528 p.

Опубліковано з дозволу William Morrow Paperbacks, an imprint of HarperCollins Publishers

Переклад з англійської Вікторії Ярмольчук

Дизайнер обкладинки Рената Куртвелієва

Електронна версія створена за виданням:

Квінн К.

К32 Мережа Аліси / Кейт Квінн ; пер. з англ. В. Ярмольчук. — Х. : Віват, 2019. — 496 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-942-997-1 (укр.)

ISBN 978-0-06-265419-9 (англ.)

У цьому романі йдеться про сміливість і незламність жінок, їхню жертовність заради країни та вірних друзів, а ще про подвійні стандарти, з якими вони стикались у Першій та Другій світових війнах. Двох зламаних, але водночас відважних жінок пов’язує жорстока боротьба за життя та один спільний ворог. Жахіття війни не знищили їх, а натомість зробили сильнішими. Тепер героїні ладні на все, щоб помститися ворогу й повернути собі надію на майбутнє. Ця книжка — мандрівка у складні й небезпечні часи, коли сильні жінки намагалися налагодити життя в повоєнні роки й, перебираючи своє минуле, дошукатися в ньому істини.

УДК 821.111(73)-311.6

© Kate Quinn, 2017

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2019

Моїй мамі, першій читачці, критикині та фанатці. Це для тебе

Частина перша

Розділ 1. Шарлі

Травень, 1947 рік. Саутгемптон

Першою, кого я зустріла в Англії, була вона, вірніше її міраж. Я, згорьована, змучена тугою, сама привезла її із Нью-Йорка на спокійному океанському лайнері, що прямував до Саутгемптона.

Ми з мамою сиділи удвох за плетеним столиком серед пальм у готелі «Далфін», і я не надто зважала на те, що діється довкола мене. Утім… Білявка біля стійки реєстрації була не та, ким мені ввижалася. Я достоту знала, що вона не та, про кого я думала. Вона була просто молодою англійкою, яка чекала біля багажу на свою сім’ю, кимось, кого я раніше ніколи не бачила; та я відкидала думку, що це хтось інший. Одвівши погляд від дівчини, я побачила трьох молодиків, які сиділи за сусіднім столиком і сперечалися щодо розміру чайових для офіціантки.

— П’ять відсотків чи десять? — спитав хлопець в університетській краватці. Він вимахував рахунком, а його друзі сміялися.

— Я залишаю чайові лише тоді, коли офіціантки гарненькі. А в цієї ноги надто худі й кістляві…

Я сердито глипнула на них. Мама не завважила мого погляду.

— Надто холодно, mon Dieu [1], як для травня, та ще й повітря просякнуте вільгістю. — Мама розгорнула серветку, і хмаринка лавандових парфумів огорнула нас і наш багаж. Вона була геть не схожа на мене, таку недоглянуту й розбурхану. — Розправ плечі, chérie [2]! — Мама жила в Нью-Йорку, відколи вийшла заміж за батька, але досі полюбляла докидати французькі слівця. — Не сутулься.

— У цьому вбранні я не можу сутулитися.

Корсет здавлював мене, мов металевий панцир. Не те щоб він мені був потрібен — я худа, як стеблина, — але спідниці без корсету безформно спадали донизу. Хай йому цур, цьому Діорові з його «нью луком» [3]. Мама завжди одягалася за останньою модою, і все вигравало на її доладній фігурі: висока, з тонкою талією й витонченими формами; у своєму дорожньому костюмі вона просто цукерочка. І хоч моє дорожнє вбрання теж було з рюшами, та в цих численних оборках я тонула. Відверто кажучи, тисяча дев’ятсот сорок сьомий рік був справжнім пеклом для таких, як я, — худих дівчат, котрі не могли носити одяг у стилі «нью лук» (цей стиль не для мене). Тисяча дев’ятсот сорок сьомий рік був пеклом для кожної дівчини, яка віддавала перевагу математиці, а не читанню «Воґ», із більшим задоволенням слухала Едіт Піаф [4], а не Арті Шоу [5], яка була вагітна, але не мала обручки на пальці.

Щодо мене, Шарлі Сент-Клер, то я відповідала всім цим трьом пунктам. Отож саме через це мама наполягала, щоб я ходила в корсеті. Я була лише на третьому місяці вагітності, проте вона анітрохи не сумнівалася, що мій вигляд красномовно свідчить про те, яку хвойду вона привела на світ.

Я вкотре оглянула фойє. Білявка досі стояла там само, а мій здоровий глузд все ще переконував мене, що вона геть не та, за кого себе видає. Я відвела від неї очі й побачила усміхнену офіціантку, що саме підійшла до нас.

— Залишитеся на пообідній чай, мадам? — спитала вона. Ноги в неї й справді були занадто худі. Офіціантка пішла з нашим замовленням, а хлопці за сусіднім столиком продовжували сперечатися щодо чайових для неї.

— П’ять шилінгів за кожен чай. Отже, потрібно залишити два пенси…

Невдовзі принесли наш чай у брязкучому сервізі із квітковим малюнком. Мама на знак вдячності мило всміхнулася.

— Ще молока, будь ласка. C’est bon [6]!

Хоча насправді не так уже й bon. Крихітні коржики були сухі, сандвічі — тверді, а чай несолодкий. В Англії досі було скрутно з продуктами. Попри те що війна закінчилася два роки тому, навіть у розкішних готелях у меню ціна за вечерю не перевищувала п’яти шилінгів. Тут ще не оговталися від воєнного лихоліття, про що, на щастя, вже давно забули в Нью-Йорку. Я бачила в готельному дворику солдатів в уніформі, які загравали до покоївок, а коли сходила з лайнера годину тому, помітила будинки зі слідами куль, що, як мені здалося, зяяли беззубою посмішкою. Такий був мій перший погляд на Англію. Від пристані і аж до готелю вона була сіра й скорботна, виснажена війною і пройнята жахом до самісіньких кісток. Так само, як і я.

Мимохіть я потягнулася до кишені свого теплого жакета й натрапила на папірець, який завжди носила із собою протягом останнього місяця — була я в дорожньому костюмі чи в піжамі. Та, на жаль, я досі не знала, що маю з ним робити. А що взагалі можна було з ним зробити? Не знаю чому, але він здавався мені значно важчим, аніж дитина, яку носила під серцем. Я взагалі не відчувала, що вагітна, я була не здатна виокремити зі всіх почуттів якісь конкретні з цього приводу. Вранці мене не нудило, я не хотіла горохового супу з арахісовим маслом, тобто не відчувала нічого такого, що мала б відчувати вагітна жінка. Я ніби заціпеніла. Не могла повірити в цю дитину, вона нічого не змінила. Хіба що — все моє життя.

Хлопці за сусіднім столиком підвелися, залишивши кілька пені чайових. Я побачила, що офіціантка повертається з молоком: йшла вона так, ніби в неї боліли ноги. Тієї миті я знову глянула на хлопців, які вже повернулися до мене спинами.

— Перепрошую, — мовила я й почекала, поки вони обернуться. — По п’ять шилінгів за чай… Ваш рахунок — п’ятнадцять шилінгів, тому п’ять відсотків чайових з нього — дев’ять пенсів. А десять відсотків чайових — один шилінг і шість пенсів.

Хлопці були ошелешені. А я вже звикла до такого. Ніхто з них не думав, що дівчата вміють рахувати, взагалі робити навіть такі примітивні обрахунки, поготів у голові. Річ у тім, що моєю спеціальністю в Беннінґтоні [7] була математика, тож із цифрами я на «ти» — у них є порядок, вони раціональні і їх легко зрозуміти, чого не скажеш про людей. Я рахувала дуже добре. Тому просто не існувало ще такого рахунка, який лічильна машина обчислила б швидше за мене.

— Дев’ять пенсів або один шилінг і шість пенсів, — втомлено повторила я спантеличеним хлопцям. — Будьте джентльменами, залиште шилінг і шість пенсів.

— Шарлотто, — прошипіла мама, поки тим часом хлопці з невдоволеними пиками віддалялися, — це було дуже неввічливо.

— Чому? — спитала я. — Перепрошую.

— Не всі залишають чайові. І не слід так поводитися. Ніхто не любить нахабних дівчат.

Або ж дівчат, які навчаються на математичному, чи тих, які залетіли, чи… Утім, ці слова залишилися невимовленими, я була надто втомлена, щоб сваритися. Ми шість днів перетинали Атлантику в одній каюті, довше, ніж очікувалося, бо море було неспокійне. І всі ці шість днів минули в постійних сварках, що подеколи стихали, і тоді ставало ще більш незатишно від напруженої ввічливості. Я ховала свою ганьбу в мовчанні, що розпалювало в ній ще більший гнів. Тож ми скористалися можливістю зійти з лайнера на одну ніч — коли б ми не вибралися з тієї задушливої каюти, то роздерли б одна одну на шматки.

— Твоя мати завжди готова когось роздерти, — якось сказала моя кузина Роза із Франції, коли maman [8] влаштувала нам лекцію на десять хвилин з приводу того, що ми слухали Едіт Піаф. «Ця музика не для дівчат, вона непристойна!»

Ну, а я зробила щось значно більш непристойне, аніж просто слухати французький джаз, і тепер мені нічого не лишалося, як приховувати свої емоції, аж поки я не вгамувала їх, і тримати людей на відстані. Я опускала підборіддя під певним кутом, і тоді мій вигляд ніби говорив, що мені все байдуже. Із нахабними хлопцями, які не залишали чайових офіціанткам, це пречудово спрацьовувало, але мама завжди вміла пробратися крізь цей захисний щит.

А тепер maman просторікувала, скаржачись на поїздку.

— …так і знала, що треба було сідати на наступний лайнер. Він доправив би нас прямо до Кале [9] без цієї обхідної дурнуватої зупинки в Англії.

Я мовчала. У нас залишалася одна ніч у Саутгемптоні, а завтра ми вирушимо прямісінько до Кале, звідки потягом дістанемося до Швейцарії. У Веве [10] була клініка, до якої матінка записала мене на таку собі делікатну процедуру. «Будь вдячна, Шарлі, — уже вкотре повторювала я собі, — вона аж ніяк не була зобов’язана тебе супроводжувати». Я могла б поїхати із татовою секретаркою чи ще з кимось, кому б заплатили і кому було б байдуже що там зі мною. Мамі можна було б і не пропускати звичного відпочинку у відпустку в Палм-Біч [11], та вона вирішила сама відвезти мене на прийом до лікаря. «Отож вона з тобою, і вона старається». І я справді цінувала це, навіть у своєму соромі й гніві. Адже maman мала право злитися на мене, вважати мене шльондрою, від якої самі лиш проблеми. Такими вважали всіх дівчат, які вскакували в подібну халепу. Тому нема іншого виходу, як звикати до цього тавра.

Maman досі вдавала радість.

— Я подумала, що після «зустрічі» можна поїхати до Парижа. — Щоразу на слові «зустріч» вона робила акцент. — Накупимо тобі гарного одягу, ma p’tite [12]. І зробимо щось із волоссям.

Та насправді вона казала: «Ти повернешся до навчання, матимеш новий розкішний вигляд, і ніхто не дізнається про твою “маленьку проблему”»

— Не думаю, що це розв’яже рівняння, maman.

— Що саме ти маєш на увазі?

Я зітхнула.

— Одна другокурсниця мінус одна маленька перешкода, розділена на шість місяців, помножених на десять паризьких суконь та нову стрижку… І ні за якої магії це не дорівнюватиме одній відновленій репутації.

— Життя — це не математична задачка, Шарлотто.

Коли б так було, то я б однозначно досягла успіху. Я часто мрію про те, щоб співіснувати з людьми так само легко, як розв’язувати математичні задачі: просто урівняти їх до спільного знаменника й розв’язати. Цифри не обманюють. Серед них завжди є відповідь. І відповідь завжди або правильна, або ні. Все просто. Однак у житті нема нічого простого. І тут я не можу знайти рішення. Тут лиш хаос, ймення якому Шарлі Сент-Клер, що сидить за столом зі своєю матір’ю. І між ними не було жодного порозуміння.

Maman попивала свій слабозаварений чай, на її обличчі сяяла усмішка, і вона тихо ненавиділа мене.

— Я поцікавлюся, чи вже готові наші номери. Не сутулься! І тримай валізи біля себе, там перли твоєї бабусі.

Мама попрямувала до довгої мармурової стійки реєстрації, за якою метушилися працівники, а я потягнулася до дорожньої валізи. Вона була пошарпана, прямокутної форми — замовити нову компактну забракло часу. Під коробкою з перлами (тільки моя мама могла наполягати на тому, щоб я надягла їх на прийом у Швейцарії) лежало півпачки сигарет «Ґалуаз». Я б із радістю покинула багаж і перли, нехай би їх украли, аби лишень я могла вийти й покурити. Ми з кузиною Розою вперше скуштували сигарети на смак у поважному віці — одинадцять і тринадцять років. Тоді ми поцупили цілу пачку в мого старшого брата і сховалися на дереві, щоб спробувати грішити по-дорослому.

— Я схожа на Бетті Девіс [13]? — спитала Роза, намагаючись випустити дим носом.

Я мало не впала з дерева, сміючись і кашляючи водночас, бо, по тому як я випустила дим, кузина показала мені язика.

— Дурненька Шарлі! — Тільки Роза називала мене Шарлі, а не Шарлоттою, надаючи моєму імені легенького французького звучання. (Шар-лі — з наголосом на обох складах).

І я зрозуміла. Ця білявка біля реєстраційної стійки дуже схожа на Розу. Тому й привернула вона мою увагу. Мені здалося, що то Роза дивиться на мене. Утім, то була не вона, а лиш англійка, яка, зсутулившись, стояла біля купи багажу. Та мій внутрішній голос чомусь вперто повторював, що я бачу кузину — тринадцятирічну білявку, гарну, мов ягідка. Стільки їй було того літа, коли я востаннє її бачила, сидячи на дереві із першою сигаретою.

Зараз вона мала б бути старшою: Розі двадцять один, мені — дев’ятнадцять…

Якби вона була жива.

— Розо, — прошепотіла я, знаючи, що може подумати про мене оточення. Однак цієї миті мені було байдуже. — Ох, Розо.

У моїй уяві кузина грайливо усміхнулась і кивнула підборіддям у бік вулиці: «Йди».

— Куди йти? — вголос спитала я. Проте відповідь мені була добре відома. Я засунула руку в кишеню й торкнулася папірця, який постійно носила із собою протягом останнього місяця. Він потерся, пожмакався і з плином часу став м’яким. На ньому була адреса. Можна було б…

«Не будь дурепою. — Мій внутрішній голос був різкий та осудливий і жалив, мов папір, яким можна порізатися. — Ти й сама знаєш, що підеш тільки вперед».

Цієї миті на мене вже чекав готельний номер із чистими простирадлами, який мені не треба ділити з матір’ю, витримувати її напади гніву. З балконом, на якому можна було б спокійно покурити. Завтра знову відпливати, а далі «зустріч». Так мої батьки завуальовано називали прийом у лікаря. «Зустріч», яка вирішить мою «маленьку проблему», і тоді все буде «добренько».

Або ж я могла визнати, що нічого не було «добренько» і «добренько» не буде. Тоді змогла б просто зараз піти дорогою, яка розпочалася тут, у Англії.

— Ти готувалася до цього, — прошепотіла Роза. — Сама знаєш.

І я справді знала. Навіть у ці останні кілька тижнів, тупо страждаючи, я наполягала на тому, щоб сісти на той лайнер, яким ми з матір’ю попливемо об’їзним шляхом через Англію. А не на той, що доправив би нас прямо до Франції. Наполягала, забороняючи собі навіть думати про те, чому робила саме так. А все через те, що в моїй кишені лежав папірець з англійською адресою, і зараз, коли нас уже не розділяв океан, мені раптом забракло сміливості, щоб вирушити за нею.

Незнайома англійка, яка нагадала мені Розу, вже попрямувала до готельних сходів, минувши посильного, який вантажив багаж. Я поглянула на порожнє місце, де стояла Роза. Торкнулася папірця в кишені. Маленький потертий аркушик паперу пробудив у мені якісь почуття. Страх? Надію? Рішення?

Одна неохайно написана адреса плюс один порив рішучості помножити на силу десятьох. «Розв’яжи рівняння, Шарлі.

Розберися з ним.

Знайди Х.

Зараз або ніколи».

Я глибоко вдихнула. Дістала записку, а разом з нею — зіжмакану банкноту в один фунт. Не замислюючись, кинула її на сусідній столик, на якому галасливі хлопці залишили мізерні чайові. Вийшла з готелю, стискаючи в руках валізу і французькі сигарети. Коли проходила крізь широкі двері, звернулася до швейцара:

— Перепрошую, чи не підкажете, де тут залізничний вокзал?

Звісно, це не було наймудрішою моєю ідеєю — незнайоме місто і я, самотня дівчина. Останні кілька тижнів я провела в повному заціпенінні через постійні невдачі: «маленька проблема», мамині крики французькою, татове крижане мовчання — я ладна була податися світ за очі. Слухняно й сліпо ступити у прірву, і мені було б геть байдуже, чому я падаю, аж поки не пролетіла б половину відстані. Постійно кружляючи в повітрі, я пролетіла пів прірви, на яку перетворилося моє життя. Але ж тепер я нарешті знайшла, за що вхопитися.

Добре, що я вхопилася за міраж, який виникав переді мною з місяця в місяць, а уява вперто домальовувала обличчя Рози на всіх білявках, що проходили повз мене. Спочатку це мене дуже лякало. Не тому, що я вважала Розу привидом, а через те, що інколи здавалося, ніби я божеволію. Може, я й справді збожеволіла, але привидів не бачила. Мені було байдуже, що говорили батьки: я все одно не вірила у смерть Рози.

Я міцно трималася за цю надію, поки бігла вулицею до залізничного вокзалу в незручних черевиках на високій платформі («таким невисоким дівчатам, як ти, завжди слід узувати високі підбори, ma chère, бо здаватимешся маленькою дівчинкою»). Проштовхувалася крізь натовп патлатих, самовдоволених робітників, які прямували до судових доків, елегантно вбраних продавчинь, солдатів, що стовбичили на розі вулиці. Я бігла, поки не захекалася, а надія, яка розквітала всередині, завдавала такого болю, що на очі наверталися сльози.

«Повертайся, — наказував різкий голос сумління. — Ти ж іще можеш повернутися». Повернутися до готельного номера, до матері, яка все вирішувала, до тієї захисної запони, яка відділяла мене від світу. Але я не зупинилась і бігла далі. Я чула свист потягів, відчувала запах вугілля й велетенських хмар диму. Саутгемптонський вокзал. Тут скупчилася сила-силенна людей: чоловіки в кашкетах, червонощокі примхливі діти, жінки, які піднімали пожмакані газети над своїм кучерявим волоссям, щоб вберегти зачіску від мжички. Коли ж воно заморосив цей дощик? Я відчувала, як моє темне волосся розпрямляється під крисами зеленого капелюха, який для мене обрала мама і в якому я нагадувала лепрекона [14]. Я проштовхувалася між людьми, вбігаючи у вокзал.

Кондуктор щось кричав. Відправлення до Лондона за десять хвилин.

Я знову поглянула на стиснутий у руці папірець. «Гемпсон-стрит, 10, Пімліко [15], Лондон. Евелін Ґардинер».

Хай би хто це був!

Мама вже шукала мене в готелі, вибухаючи пихатими монологами перед працівниками. Та мені було байдуже. Від Гемпсон-стрит, 10, Пімліко, Лондон, мене відділяло сімдесят п’ять миль, а просто переді мною стояв потяг.

— П’ять хвилин! — прогорланив кондуктор.

До вагона заквапилися пасажири, які піднімали за собою багаж.

«Якщо не поїдеш зараз, то не поїдеш ніколи», — подумала я.

Тому купила квиток, піднялась у потяг і розчинилася в диму.

День наближався до вечора, і у вагоні стало холодно. Я закуталась у свій старий чорний плащ, щоб зігрітися. Купе довелося ділити із сивою жіночкою та трьома її застудженими онуками. Бабуся з осудом поглянула на мою руку, на якій не було ні каблучки, ні рукавички. Їй, напевно, було цікаво, що ж воно за дівчина, яка сама їде до Лондона. Звісно, через воєнний стан дівчата постійно подорожували залізницею, але вона явно не схвалювала моєї поїздки.

— Я вагітна, — сказала я, коли вона втретє окинула мене осудливим поглядом. — Хочете пересісти?

Жінка завмерла і зійшла на наступній зупинці, потягнувши за собою онуків, поки ті скиглили: «Бабусю, нам же не треба виходити, поки не дістанемося…»

Я високо звела підборіддя, що означало «мені байдуже», востаннє наразилася на її несхвальний погляд і розкинулася на своєму сидінні. Двері за ними зачинились, і я залишилася наодинці із собою. Притиснула руки до розпашілих щік. У голові паморочилося, мене водночас сповнювали надія, сумнів та провина. Стільки емоцій, що я майже тонула в них, забувши про корсет. Що, в дідька, зі мною не так?

«Утекла до Англії, маючи лише адресу та ім’я, — почав мій внутрішній голос. — Що, по-твоєму, ти можеш вдіяти? Ти така безпорадна, тож як збираєшся комусь допомагати?»

Я наморщилася й заперечила: «Я не безпорадна».

«Так, безпорадна. Ти лишень згадай, що трапилося, коли ти востаннє намагалася комусь допомогти».

— І от намагаюся знову, — вголос вимовила я в порожньому купе. Безпорадна чи ні, я була тут.

Коли голодна і втомлена я зійшла з потяга в Лондоні, була вже ніч. Я вийшла з вокзалу на вулиці, де місто постало переді мною величезною й темною димною масою. Вдалечині я побачила контури великого годинника над Вестмінстером. І поки поряд проїжджали машини, я стояла й думала, який вигляд мав Лондон кілька років тому, коли крізь туман пролітали «спітфаєри» [16] та «мессершмітти» [17]. За мить повернулася до реальності. Я й гадки не мала, де може бути Гемпсон-стрит, 10, а в гаманці у мене лежало лише кілька монет. Викликаючи таксі, я молила Бога, щоб грошей на проїзд мені вистачило. Дуже не хотілося розривати бабусине намисто із перлів, щоб розплатитися за поїздку. «Може, не слід було залишати офіціантці цілий фунт», — подумала цієї миті. Та я не шкодувала про це.

Водій привіз мене, як він сам сказав, у Пімліко й покинув посеред високих будівель. Пустився тепер уже сильний дощ. Я роззирнулася навколо в пошуках міражу, але ніде не було й натяку на світле волосся. Лише темна вулиця, злива й затоптані сходи будинку № 10, що вели до обшарпаних та облізлих дверей. Узяла валізу, піднялася сходами й відразу, доки сміливість не покинула мене, стукнула дверним молотком.

Відповіді не було. Я знову постукала. Дощ не вщухав, а я тонула у хвилях відчаю. Продовжувала гатити молотком, аж поки не заболіла рука. Тоді побачила, як сіпнулася фіранка у вікні поряд.

— Я знаю, що тут хтось є! — Засліплена дощем, шарпнула дверну ручку. — Впустіть мене!

На мій подив, ручка повернулась, і я потрапила всередину, де таки не втрималася на своїх незручних черевиках. Я впала на коліна в темному коридорі, порвавши панчохи, після чого двері за мною з грюкотом зачинилися й почулося клацання пістолета, характерне для зведення курка.

У жінки був низький, нерозбірливий, жорсткий голос.

— Хто ти і що, в біса, забула в моєму домі?

Крізь фіранки соталося слабке світло вуличних ліхтарів, які ледь освітлювали темний коридор. Я побачила високу постать із розпатланим волоссям на голові та вогняно-червоний кінчик сигарети. А ще слабкий блиск пістолета, націленого на мене.

Я б мала злякатися, відскочити, шокована пістолетом і лайкою. Та цієї миті лють взяла гору, і я, оговтуючись від заціпеніння, тамуючи дрож, випрямилася.

— Я шукаю Евелін Ґардинер.

— Мені начхати, кого ти шукаєш. Якщо не скажеш, чому ти, бісова янкі, вдерлася в мій дім, я тебе пристрелю. Я стара і п’яна, але цей дев’ятиміліметровий «Люґер П08» у чудовому стані. І май на увазі — п’яна я чи твереза, а з цієї відстані рознесу тобі півголови.

— Мене звати Шарлі Сент-Клер. — Я відкинула з очей мокре волосся. — Моя кузина Роза Фурньє зникла у Франції під час війни, і саме ви можете знати, як її знайти.

Раптово увімкнувся електричний настільний світильник. Я швидко закліпала від різкого світла. Переді мною стояла худорлява жінка в сукні із вицвілим квітковим малюнком. Сиве волосся в неї на голові стирчало вусібіч, лице було пооране зморшками. Їй могло бути і п’ятдесят, і сімдесят років. В одній руці вона тримала «люґер», у другій — запалену сигарету. Незнайомка націлила пістолет мені просто в лоба. Вона піднесла сигарету до рота й глибоко затягнулася. До горла в мене підступила жовч, коли я побачила її руки. Боже милостивий, що сталося з її руками?

— Я Ів Ґардинер, — нарешті вимовила вона. — І я нічого не знаю про цю твою кузину.

— А раптом знаєте, — відчайдушно сказала я. — Раптом знаєте… Ви лиш поговоріть зі мною.

— Оце в тебе такий намір, маленька янкі? — примруженими сірими очима вона презирливо стежила за мною, як хижий птах. — Удертися до мого дому посеред ночі, не маючи певного наміру і, вочевидь, грошей, лише сподіваючись, що я знаю щось про твою зниклу подружку.

— Так. — Дивлячись на пістолет, відчуваючи її зневагу, я думала й ніяк не могла пояснити чому, чому шанс знайти Розу став для мене всепоглинущим у моєму зруйнованому житті. Я не могла пояснити ні цієї дивної, навіженої відчайдушності, ні того, що привело мене сюди. Я могла лише сказати правду: — Я повинна була прийти.

— Ну, — Ів Ґардинер опустила пістолет, — гадаю, тобі захочеться чаю.

— Так, було б…

— У мене його нема. — Вона байдуже відвернулась і сягнистими кроками попростувала темним коридором. Її босі ноги нагадували орлині кігті. Жінка трохи похитувалася, поки йшла. Так само хитався збоку «люґер», і тоді я побачила, що вона досі тримала палець на курку. «Божевільна, — подумала я. — Божевільна старушенція».

А її руки… потворні покручені кінцівки зі страшними деформованими суглобами, вони більше нагадували клешні рака, аніж руки.

— Не відставай, — мовила вона, не повертаючись, і я поквапилася слідом.

Жінка зі скрипом відчинила двері, увімкнула світло, і я побачила стару вітальню, у якій панував безлад. Розкидані старі газети та брудні чайні філіжанки, штори опущені так, що з вулиці сюди не долітало ані промінчика світла, у каміні не горів вогонь.

— Місіс Ґардинер…

— Міс. — Вона плюхнулася у старе крісло, оглядаючи безлад у кімнаті, і кинула пістолет на столик біля себе. Я здригнулась, але він не вистрелив. — І можеш звати мене Ів. Ти вдерлась у мій будинок, і за таке нахабство ти вже мені не подобаєшся. Як тебе звати?

— Я не хотіла…

— Ще й як хотіла. Ти чогось хочеш, і дуже сильно. Але чого саме?

Я знесилено скинула із себе плащ, сіла на пуфик і несподівано зрозуміла, що не знаю, з чого почати. Була так перейнята тим, як сюди потрапити, що геть забула прорепетирувати свою розповідь. «Двох дівчат помножити на одинадцять років, поділити на один океан та одну війну…»

— Ну ж б-бо. — Схоже, Ів трохи заїкалась, але я не знала, пов’язано це з алкогольним сп’янінням чи з фізичною вадою. Жінка вкотре потягнулася до кришталевого графина, що стояв поряд із пістолетом, відкоркувала його незграбним рухом покалічених пальців, і я відчула запах віскі. — Час моєї тверезості дуже обмежений, тож пропоную його не гаяти.

Я зітхнула. Це не просто божевільна старушенція, а п’яна божевільна старушенція. Їдучи сюди, уявляла, що в жінки на ім’я Евелін Ґардинер паркан із жимолості й зібране в пучок волосся, а не графин віскі та заряджений пістолет.

— Ви не проти, якщо я закурю? — тихо спитала я.

Ів стенула кістлявими плечима, і, поки я діставала «Ґалуаз», вона шукала склянку. Позаяк на відстані витягнутої руки її не знайшла, жінка задовольнилася філіжанкою з квітчастим візерунком і плеснула в неї бурштинову рідину. «Боже, — напівзачаровано та злякано подумала я, закурюючи сигарету, — хто ти?»

— Витріщатися — невиховано. Невже тебе цього не навчили? — проказала вона, так само відверто втуплюючись у мене. — Господи, цей твій одяг із рюшами… Хіба зараз жінки таке носять?

— Ви взагалі не виходите на вулицю? — спитала я своєю чергою, довго не роздумуючи.

— Нечасто.

— Це «нью лук», останні віяння паризької моди.

— На вигляд до б-біса незручний.

Так і є. Я затягнулася сигаретою.

— Гаразд. Я Шарлі Сент-Клер, ну, Шарлотта, щойно приїхала із Нью-Йорка… — Мама… Що б вона зараз подумала? Вона б страшенно лютувала, казилася, навіть готова була б зняти з мене скальп. Але я відкинула ці думки. — Мій тато американець, а мама — французка. До війни ми щоліта їздили до Франції до моїх кузин. Вони жили в Парижі, але в них також був літній будиночок біля Руана.

— Твоє дитинство нагадує картину Деґа «Пікнік». — Ів хильнула віскі. — Розповідай цікавіше, або ж я питиму набагато швидше.

І справді, все було, як у Деґа. Я на мить заплющила очі, і кожне літо злилося в один довгий туманний сезон: вузькі покручені вулички, старі видання «Фіґаро» [18], розкидані по великому та просторому літньому будинку із заставленими мансардами, потертими диванами. А крізь зелені дерева пробивається сонце і в його промінні видно кожну порошинку.

— Моя кузина Роза Фурньє… — Я відчула, як до очей підступають сльози. — І хоча вона моя двоюрідна сестра, та все життя була мені як рідна. Роза на два роки старша, однак ніколи нічого не приховувала від мене. Ми всім ділились і все одна одній розповідали.

Дві дівчинки в літніх сукенках, заплямованих травою, грають у квача і лазять по деревах, а ще вступають у люті битви з братами. Згодом це вже дві старші дівчинки: у Рози округлилися груди, а я досі була худа й незграбна. Ми підспівували джазовим композиціям і ділили підліткову закоханість в Еррола Флінна [19]. Відважна Роза вигадувала силу-силенну чудернацьких планів, а я була її відданою тінню, яку вона захищала, немов та левиця, коли через її плани ми потрапляли в халепу. Нараз я почула її голос, ніби вона стояла поруч: «Шарлі, заховайся в моїй кімнаті, а я зашию твою сукню, поки мама не побачила. Все ж таки не треба було лізти на те каміння…»

— Не розпускай нюні, — проказала Ів Ґардинер. — Ненавиджу, коли жінки плачуть.

— Я теж. — Отакої! То і сльозинки не зронила, була до всього байдужа, а тепер сльози самі навертаються на очі. Я швидко закліпала. — Востаннє бачила Розу влітку тридцять дев’ятого. Всі тоді хвилювалися через напад Німеччини… ну, крім нас. Розі було тринадцять, а мені одинадцять. Нам хотілося щодня після обіду тікати в кіно, і це здавалося значно важливішим, аніж те, що відбувалося в Німеччині. Польщу захопили відразу після мого повернення у Штати. Мої батьки хотіли, щоб Роза приїхала до Америки, але вагалися… — Мама Рози була переконана, що та занадто слабка для подорожі. — Вони навіть не встигли домовитися, коли Франція здалася.

Ів знову ковтнула віскі; вона сиділа, приплющивши очі, навіть не кліпаючи. Я зробила ще одну затяжку від своєї сигарети.

— Я отримувала від Рози листи, — мовила я. — Розин тато був впливовою людиною, промисловцем. Він мав зв’язки, тому ми могли листуватися. Роза була життєрадісна. Завжди писала про те, що ми невдовзі побачимося. Та ми стежили за новинами і знали про те, що там у них відбувається: у небі над Парижем гули літаки зі свастикою, людей саджали в машини, після чого їх більше ніхто не бачив. Я благала її сказати, чи в неї справді все гаразд, і вона завжди відповідала ствердно. Але… — Навесні сорок третього ми обмінялися світлинами, бо дуже довго не бачили одна одну. Роза стала сімнадцятирічною красунею і на фото позувала у стилі пін-ап, усміхаючись на камеру. Тепер ця світлина лежала у мене в кишені, потріпана й затерта. — А в останньому листі Роза розповіла про хлопця, з яким таємно зустрічалася. Вона написала, що через це зчинився справжній шарварок. — Я нервово вдихнула. — То було на початку сорок третього. Відтоді я не маю жодної звістки ні від Рози, ні від її родини.

Ів дивилася на мене, її вже не молоде обличчя нагадувало маску. Я не знала, жаліла вона мене чи зневажала, а може, їй узагалі не було до мене діла.

Моя сигарета майже зітліла. Я затягнулася востаннє й загасила її в чайному блюдечку, вже наповненому попелом.

— Те, що від Рози не приходять листи, по суті нічого не означало. Я це розуміла. Пошта за часів війни — справжнісіньке пекло. Треба лиш почекати, поки вона скінчиться, а тоді листи знову приходитимуть вчасно. Та війна скінчилася — і… нічого.

Знову тиша. Говорити про все це було важче, ніж я собі думала.

— Ми з батьками почали шукати інформацію. Минула вічність, але дещо ми все-таки дізналися. Дядечко помер у сорок четвертому, його застрелили, коли він намагався знайти на чорному ринку ліки для моєї тітки. Два брати Рози загинули наприкінці сорок третього під час бомбардування. Тітонька досі жива — мама звала, щоб вона переїхала до нас, але вона не хоче. Прикута до свого будинку поблизу Руана. А Роза…

Я схлипнула. І знову спогади заполонили мої думки: Роза повільно йшла зеленою вулицею попереду мене. Вона лаялася французькою, проводячи гребінцем по неслухняному волоссю. А ось Роза у прованському кафе в найщасливіший день мого життя…

— Роза зникла. Покинула сім’ю в сорок третьому. Я навіть не знаю чому. Мій батько шукав її, але всі сліди обриваються навесні сорок четвертого. По цьому — нічогісінько.

— Багато слідів обірвалося під час війни, — сказала Ів, і я здригнулася, почувши її хриплий голос після моєї довгої розповіді. — Багато людей зникло. Ти ж не думаєш, що вона досі жива? Два роки минуло, відколи бісова в-війна скінчилася.

Я скрипнула зубами. Батьки давно вирішили, що Роза померла, загубилася в хаосі війни, і логічно було б погодитися з ними, але…

— Ми не знаємо цього достеменно.

Ів звела очі догори.

— Але не кажи, що ти б ві-відчула, якби вона померла.

— Ви можете мені не вірити. Просто допоможіть.

— З якого дива? Як це в дідька стосується м-мене?

— Востаннє тато цікавився, чи Роза не емігрувала із Франції до Лондона. Існувало бюро, яке допомагало знайти біженців. — Я глибоко вдихнула. — Ви ж там працювали.

— У сорок п’ятому і сорок шостому. — Ів налила ще віскі у квіткову філіжанку. — Та минулого Різдва мене звільнили.

— Чому?

— Мабуть, тому що я прийшла на роботу п’яна як чіп. А можливо, тому що назвала свою начальницю злою старою курвою.

Я ненароком сахнулася. Ще ніколи в житті не чула, щоб хтось лаявся так, як Ів Ґардинер, тим паче жінка.

— Тож… — Вона покрутила в руках філіжанку. — Гадаєш, що справа твоєї кузини могла побувати на моєму столі? Н-не пригадую. Як я вже казала, я частенько приходила на роботу п’яна.

А ще я ніколи не бачила, щоб жінка вживала алкогольні напої в такій кількості. Мама пила херес, але максимум — дві маленькі скляночки. Проте Ів заливала в себе віскі, наче воду, і голос її ставав нерозбірливим. Може, й затиналася вона саме через алкоголь.

— У мене є копія Розиної справи, — відчайдушно мовила я, поки Ів геть не втратила цікавості до моєї розповіді через віскі. — Там був ваш підпис. Саме так я й дізналася ваше ім’я. Спершу зателефонувала і представилася вашою племінницею з Америки. Мені дали вашу адресу. Я збиралася написати, але… — В цей час у моєму животі оселилася «маленька проблема». — Ви точно не пам’ятаєте, що ніде не було згадок про Розу? Мало ж щось бути…

— Слухай, дівчинко. Я не можу допомогти.

— …Бодай щось! Вона виїхала з Парижа в сорок третьому і попрямувала до Ліможа. Ми дізналися про це від її матері…

— Я ж сказала, що не можу допомогти.

— Ви повинні! — Я стояла на ногах, але не пам’ятала, коли і як підвелася. Всередині мене наростав відчай, який був фізично відчутніший, ніж дитина в мені. — Ви повинні допомогти! Я нікуди не піду, поки ви не допоможете мені! — Я ніколи не кричала на старших, а тепер аж репетувала: — Роза Фурньє, вона була в Ліможі, сімнадцять років…

Ів теж підвелася, вона була значно вища за мене. Жінка тицьнула мене в грудну клітку одним зі своїх спотворених пальців, а голос у неї був моторошно тихий.

— Не смій горлати на мене в моєму ж будинку.

— …Зараз їй має бути двадцять один, вона білявка, гарна й весела…

— Мені байдуже, навіть якщо це свята Жанна д’Арк. Мені до неї нема ніякого діла, так само як і до тебе!

— …Вона працювала в ресторані «Ле-Лет», яким володів мсьє Рене, а після цього ніхто не знає…

Нараз я помітила, що вираз обличчя Ів змінився. І хоч не ворухнувся жоден м’яз, щось таки сталося. І те «щось» ніби рухалося на дні її душі, а на поверхні з’являлися ледь помітні хвильки. Попри вправні маскування я змогла їх розгледіти. Ів поглянула на мене, і її очі засяяли.

— Що? — Серце у мене в грудях важко забилося, ніби я пробігла цілий кілометр, щоки почервоніли, а ребра уперлися в залізні смужки корсету.

— «Ле-Лет», — м’яко повторила вона. — Я чула про нього. Хто, к-кажеш, володів рестораном?

Я покопирсалась у своїй дорожній сумці, перевертаючи змінний одяг та інші речі. Відшукала таємну кишеньку, з якої витягла два складені папірці й передала їх жінці.

Ів подивилася на заголовок та своє ім’я внизу.

— Але ж тут нічого немає про назву ресторану, — невдоволено промовила вона.

— Це тому, що я дізналася про неї пізніше… Погляньте на другий аркуш, там мої записи. Я зателефонувала в бюро, сподіваючись поговорити з вами, але вас тоді вже не було. Відтак поговорила з кимось із працівників і довідалася інформацію з їхніх записів. Там знайшла назву «Ле-Лет», яким володів мсьє Рене, прізвища, на жаль, не було. Ці записи були дуже пошкоджені, тому, певно, їх не вписали у звіт. Та я припустила, якщо ви підписали його, то бачили оригінальну справу.

— Не бачила. Якби бачила, то не пі-підписала б. — Ів поглянула на другу сторінку, не відводячи погляду.— «Ле-Лет»… цю назву я знаю.

Надія — надзвичайно болюче відчуття. Значно болючіше, ніж лють.

— Звідки? — спитала я.

Ів розвернулась і знову потяглася до пляшки. Вона долила віскі у філіжанку і залпом випила все до дна. Тоді знову наповнила її й зупинилася. Евелін Ґардинер дивилась у порожнечу.

— Забирайся звідси геть.

— Але…

— Переночуй, якщо тобі справді більше нікуди пі-пі-піти. Та краще забирайся до ранку, янкі.

— Але… але ви щось знаєте-таки. — Тоді вона звела пістолет і пройшла повз мене. Я схопила її за кістляву руку. — Прошу…

Я навіть не помітила, як метнулася скалічена рука Ів, і вже вдруге за вечір на мене було націлено зброю. Я сіпнулася, та вона зробила півкроку і приставила дуло пістолета мені межи очі. Від холодного дотику металу я затремтіла.

— Ви божевільна стара корова, — прошепотіла я.

— Так, — різко мовила жінка. — І я пристрелю тебе, якщо прокинусь, а ти досі ще будеш тут.

Не поспішаючи, вона вийшла з вітальні, а тоді попрямувала незастеленим килимом коридором.

1 Боже (фр.). (Тут і далі прим. пер.)

2 Люба (фр.).

3 Стиль одягу, який Крістіан Діор створив у 1947 році. Він підкреслював тонку талію й тендітність жінки.

4 Французька співачка й акторка.

5 Американський джазовий кларнетист, диригент, письменник і композитор, один з найвизначніших музикантів «ери свінгу».

6 Смачно (фр.).

7 Беннінґтонський коледж — приватний коледж у передмісті м. Беннінґтон у штаті Вермонт, США.

8 Мама (фр.).

9 Найбільше за кількістю населення портове місто в департаменті Па-де-Кале у Франції.

10 Місто на заході Швейцарії.

11 Місто у штаті Флорида, США.

12 Моя маленька (фр.).

13 Американська актриса. У 1999 році інститут кіно поставив її на друге місце з-поміж найвизначніших акторок Голлівуду.

14 Лепрекони — персонажі нижчої міфології та фольклору ірландців, ельфи.

15 Невеликий район у центрі Лондона.

16 Британський винищувач часів Другої світової війни.

17 Німецький літак. Частини літаків виготовлялись у різних концентраційних таборах. Після Другої світової війни компанії заборонили працювати протягом десяти років.

18 Щоденна французька газета, заснована в 1826 році. Назву дістала на честь героя п’єс Бомарше.

19 Голлівудський актор, який зажив слави завдяки ролям безстрашних героїв та благородних розбійників.

Розділ 2. Ів

Травень, 1915 рік. Лондон

Випадок увірвався в життя Ів Ґардинер одягнутий у твідовий костюм. Того ранку вона запізнилася на роботу. На щастя, начальник не помітив, як Ів прослизнула крізь двері юридичної контори десять хвилин по дев’ятій. Дівчина добре знала, що сер Френсіс Ґалбороу рідко помічає щось, окрім своїх паперів.

— Ось твої справи, люба, — мовив він, коли Ів увійшла.

Вона взяла стосик паперів у руки, витончені й гарні. Ів була висока на зріст, мала густе каштанове волосся, ніжну шкіру та прекрасні таємничі очі.

— Так, с-с-сер.

Літеру «с» їй було важко вимовити, вона зробила дві зупинки, але, зважаючи на її затинання, це вийшло досить добре.

— У капітана Кемерона є лист, який ти маєш надрукувати французькою, — повідомив сер Френсіс, а потім звернувся до рослого чоловіка, що сидів навпроти нього. — Ти б чув, як Ів щебече по-жаб’ячому. Вона просто золото. Міс Ґардинер наполовину французка! Я ж не можу вимовити ані слова французькою.

— Так само, як і я, — усміхнувся капітан, крутячи в руках трубку. — Не на мою гортань. Дякую, що позичив свою дівчину, Френсісе.

— Без проблем.

Чи має вона якісь проблеми, начальник про це ніколи не питав. А навіщо? Секретарки, зрештою, були для нього такими собі офісними меблями, хіба що більш мобільними, ніж вази для парасоль, але так само безмовні.

«Тобі пощастило, що в тебе є ця робота, — нагадала собі Ів. Якби не війна, роботу в такій юридичній конторі віддали б якомусь молодику із кращими рекомендаціями та походженням. — Тобі пощастило». І навіть дуже пощастило. Робота в Ів була нескладна: надсилати конверти, заповнювати папери та інколи друкували листи французькою. Дівчина почувалася тут досить затишно. І те що під час війни виник дефіцит цукру, вершків та свіжих фруктів, Ів вважала дрібницями, бо головне — була в безпеці. Вона добре усвідомлювала, що могла залишитися на півночі Франції й голодувати там під час німецької окупації. У Лондоні також було страшно, доводилося йти, часто поглядаючи на небо, чи, бува, не з’явилися цепеліни [20]. Однак в Лотарингії, де вона виросла, панувало справжнє жахіття — бруд і трупи. Про це Ів дізналася з газет, події з яких жадібно відстежувала. Дівчина вкотре переконувала себе в тому, що їй пощастило бути тут, у безпеці.

Справді ж бо пощастило.

Ів мовчки взяла листа із рук капітана Кемерона, який останнім часом частенько навідувався до офісу. І попри те що капітан здебільшого був удягнений у м’ятий твідовий костюм, а не військову форму кольору хакі, його постава та солдатські кроки вказували на ранг більш переконливо, ніж стрічка з нагородами. Капітанові Кемерону було, напевно, близько тридцяти п’яти років, у його мові вчувався легенький шотландський акцент, але в усьому іншому він був типовий англієць: високий на зріст, із сивуватим волоссям, він легко вписався б у серіал за романами Конан Дойла як утілення британського джентльмена. Ів хотілося спитати: «Потрібно курити трубку? І носити твідові костюми? Обов’язково бути аж таким шаблонним англійцем?»

Кемерон зручно вмостився у кріслі, кивнув головою до Ів, яка саме виходила з кабінету керівника.

— Я почекаю на лист, міс Ґардинер, — промовив капітан.

— Так, с-сер, — знову проказала Ів, прямуючи до свого робочого місця.

— Ти запізнилася, — пирхнувши замість привітання, пробурмотіла до неї міс Ґреґсон в архіві. Вона була найстаршою секретаркою і звикла керувати іншими. Ів ураз обернулася до неї, і в її великих очах промайнуло збентеження. Дівчина ненавиділа свій зовнішній вигляд, проте на своєму ніжному гладенькому личку в дзеркалі все ж таки бачила натяк на нерозквітлу вроду. Нічого особливого, лише загальне враження молодості, через яке всі думали, що їй досі шістнадцять чи сімнадцять. Проте саме зовнішність ставала в пригоді, коли дівчина потрапляла в халепу. Ів завжди вміла широко розплющувати оченята і кліпати довгими віями, створюючи образ невинного ягняти. Це давало їй можливість завжди виходити сухою з води. Міс Ґреґсон лише зітхнула й підійшла до іншої дівчини. Невдовзі Ів почула, як та пошепки казала їй:

— Щось мені підказує, що ця напівфранцузка не така вже й проста, як здається.

— Ну, не знаю, — у відповідь шепіт та зітхання. — Ви ж чули, як вона говорить?

Ів притулила руки одна до одної, так що пальці обох долонь переплелися між собою, а тоді міцно стиснула їх. Зробила це, щоб не скласти руки в кулаки й не показати своєї злості. Заспокоївшись, Ів зосередилася на листі капітана Кемерона й почала перекладати його бездоганною французькою. Саме тому її і взяли на роботу — за чисту французьку та ідеальну англійську. Обидві країни були для неї рідні, але жодна так і не стала домівкою.

Той період був для неї суцільною нудьгою, принаймні Ів згадуватиме його саме так. Вона друкувала листи, впорядковувала справи, а на обід їла власноруч приготований сандвіч. Пізно ввечері, виснажена роботою, дівчина поверталася додому; дорогою її спідницю обляпували автівки. У гуртожитку в Пімліко, де жила Ів, пахло дешевим милом та несвіжою смаженою печінкою. Опинившись у своєму прихистку, дівчина, роздратована і втомлена, вимушено посміхалась одній зі своїх сусідок, молодій медсестрі, яка нещодавно заручилася з лейтенантом і, сидячи за обіднім столом, хизувалася своїм малесеньким діамантом на обручці.

— Тобі слід працювати в лікарні, Ів. Саме там, а не в архіві ти зможеш знайти собі чоловіка!

— Я н-не дуже переймаюся заміжжям. — Ці слова викликали подив як у медсестри, так і в домовласниці та двох інших мешканців гуртожитку.

«Чому ви дивуєтеся? — подумала Ів. — Я не хочу чоловіка, не хочу дітей, не хочу килимів, сервізів та музикантів на весіллі. Я хочу…»

— Ви ж не одна з отих феміністок? — стривожено спитала домовласниця, і в повітрі запанувала напружена тиша.

— Ні. — Ів не хотіла сваритися з нею. Йшла війна, дівчина хотіла воювати. Несамовито хотіла довести, що заїка Ів Ґардинер може служити своїй країні так само вправно, як і тисячі жінок без дефектів мови, які все життя вважали її невдахою. Проте жоден камінь, кинутий у бік феміністок, ніколи не змусив би Ів піти на війну. Навіть для того, щоб підтримати людей, які так само важливі, як добровольці в армії чи водії швидких. І навіть після того, як її не взяли воювати через заїкання. Ів стримано відсунула тарілку, вибачилась і піднялася нагору у свою чистеньку кімнату з розхитаним столом та вузеньким ліжком.

Вона розплітала волосся, коли раптом з-за дверей долинуло «няв». Дівчина повернулась і, усміхаючись, впустила до кімнати кота домовласниці.

— Приберегла тобі трішки пе-печінки, — промовила Ів, дістаючи шматочок, запакований у серветку, який забрала зі своєї тарілки. Кіт вдоволено замурчав і почав вигинатися. У домі його тримали лише для того, щоб він ловив мишей. Домовласниця не переймалася його харчуванням, тому йому доводилося виживати на об’їдках із кухні та на тому, що зміг уполювати. Проте в Ів він розгледів чи радше відчув добру душу, тому вечорами приходив до неї в кімнату, щоб поласувати тим, що вона приносила для нього після вечері. — Хотілося б і мені бути котом, — прошепотіла Ів, беручи на коліна улюбленця. — Котам не треба го-го… не треба говорити, ну хіба що в казках. А може, я просто хочу бути чоловіком… Якби я була чоловіком, то могла б легко закрити пельку тим, хто кепкує з мого заїкання, замість того щоб ввічливо всміхатися, як я це роблю зазвичай.

Кіт замурчав. Ів його погладила.

— Так само можна мріяти і про місяць.

За годину пролунав стук у двері. Ів побачила невдоволену домовласницю, яка зі злості так стиснула губи, що вони стали майже непомітними.

— До вас відвідувач, — осудливо мовила вона. — Чоловік.

Ів відсунула вбік кота.

— О цій годині?

— Не треба дивитися на мене так невинно, міс. Я вас попереджала, щоб не було жодних вечірніх візитів залицяльників — такі мої правила. Особливо це стосується солдатів. Саме це я сказала й тому джентльмену, але він наполягав, що це дуже терміново. Я провела його до вітальні, де ви можете попити чаю й поспілкуватися, але двері залиште відчиненими.

— Солдат? — Ів ще більше здивувалася.

— Капітан Кемерон. Чесно кажучи, для мене велика несподіванка, що вас розшукує капітан у мене вдома, ще й так пізно!

Ів кивнула на знак згоди, зв’язала розпущене каштанове волосся і знову наділа піджак поверх блузи з високим комірцем, ніби збиралася до офісу. Деякі джентльмени чомусь вважали продавчинь або дівчат, які працювали в архівах, надто доступними. «Якщо він прийшов зробити мені якусь непристойну пропозицію, я дам йому ляпаса. І тоді хай буде, що буде. Навіть якщо він поскаржиться серові Френсісу, і навіть якщо мене звільнять».

— Добрий вечір. — Ів відчинила двері й увійшла до вітальні, не дотримуючись формальностей. — Я дуже здивована вас бачити, ка-ка-ка… — Вона стиснула праву руку в кулак і лише тоді змогла закінчити: — Ка-капітане. Чим можу до-допомогти? — Голову вона тримала високо, не дозволяючи собі зашарітися від збентеження.

На її подив, капітан Кемерон відповів французькою:

— Змінімо мову спілкування? Я чув, як ви говорили французькою з іншими дівчатами, і тоді менше заїкалися.

Ів витріщила очі на цього типового англійця, який сидів на жорсткому кріслі, схрестивши ноги, і під його маленькими вусами з’явилася ледь помітна усмішка. Він не говорить французькою. Дівчина чула, як він казав про це начальнику вранці.

— Bien sûr [21], — відповіла вона. — Continuez en Français, s’ il vous plait [22].

Він повів далі французькою:

— Ваша домовласниця, яка зараз ходить коридором і підслуховує нашу розмову, дуже розлютиться, що ми говоримо французькою.

Ів сіла, розправила блакитну вовняну спідницю й потягнулася до чайника з квітковим візерунком.

— Який ви п’єте чай?

— З молоком і двома ложечками цукру. Скажіть, міс Ґардинер, ви добре розмовляєте німецькою?

Ів різко підвела голову. Цього до переліку своїх навичок вона не писала, коли шукала роботу. Тисяча дев’ятсот п’ятнадцятий був не тим часом, щоб визнавати, що говориш мовою ворога.

— Я н-не знаю німецької, — мовила вона, передаючи чоловікові філіжанку.

— М-м-м… — Він кинув погляд понад філіжанкою. Ів склала руки на колінах і дивилася на нього без жодної емоції.

— Цікаве у вас обличчя, — промовив капітан. — З ним нічого не діється, жодних емоцій на ньому не відбивається, принаймні їх не видно. А я на цьому добре розуміюся, міс Ґардинер. Зазвичай людей видають крихітні м’язи навколо очей. Ви ж свої майже повністю контролюєте.

Ів знову широко розплющила очі, зображаючи невинний подив.

— На жаль, я не розумію, про що ви.

— Дозволите поставити кілька запитань, міс Ґардинер? Нічого такого, що виходило б за межі пристойності, запевняю.

Хай там як, а поки що він не нахилявся й не намагався вхопити її за коліна.

— Звісно, ка-ка-капітане.

Він відкинувся на спинку крісла.

— Мені відомо, що ви сирота — сер Френсіс згадав про це. Ви можете розповісти щось про своїх батьків?

— Мій тато був англійцем. Він переїхав до Лотарингії, щоб працювати у французькому банку. Саме там вони й познайомилися з моєю мамою.

— Вона була французкою? Це, без сумніву, пояснює чистоту вашої вимови.

— Так.

«І звідки вам знати про чисту вимову?»

— Я б припустив, що дівчина з Лотарингії говорить і німецькою. Кордон недалеко.

Ів опустила погляд.

— Я її не вчила.

— До того ж ви дуже спритна брехуха, міс Ґардинер. Я б із вами не сів грати в карти

— Леді не грають у ка-карти.

Кожен нерв у її тілі попереджав про небезпеку, та Ів була спокійна. Вона завжди так реагувала, коли відчувала небезпеку. Дівчина вичікувала, як той мисливець у очереті, що ретельно прицілюється, перш ніж вистрелити в качку: палець на спусковому гачку, пташка застигає, куля от-от вилетить. Саме в моменти цілковитого спокою серце в неї билося вповільнено. І сповільнилося тепер, коли Ів нахилила голову, дивлячись на капітана.

— Ви запитували про моїх батьків? Тато жив і працював у Нансі [23], мама була домогосподаркою.

— А ви?

— Я ходила до школи і щодня по обіді поверталася додому. Мама навчила мене говорити французькою й вишивати, а тато — полювати на качок і розмовляти англійською.

— Як інтелігентно.

Ів мило всміхнулася, згадуючи крики за шторами, вульгарні репліки та несамовиті домашні сварки. Може, вона й навчилася вдавати із себе аристократку, але оточення в неї було геть не таке: постійний гармидер та биття сервізів. Батько кричав на маму за нерозважливо витрачені гроші, мати ж докоряла йому за побачення з черговою офіціанткою. У такому домі дитина швидко вчиться непомітно прослизати кімнатою, зникати, мов тінь посеред темної ночі, за перших же громовиць на овиді. Ще в дитинстві Ів призвичаїлася все чути, зважувати і при цьому залишатися незворушною.

— Так, у дитинстві я багато чого навчилася, — завважила дівчина.

— Вибачте, що запитую… ви завжди заїкалися?

— У дитинстві ви-вимова була значно гірша.

Язик у неї завжди плутався. Це була єдина риса Ів, яку неможливо було не помітити.

— Певно, ви мали добрих учителів, які допомагали вам подолати це.

Учителі? Та ні. Вони бачили, що Ів затиналася на словах, червоніла й мало не плакала через те, що не могла вимовити відповідь хутчіше. І байдуже переходили до когось іншого, хто значно швидше відповідав на запитання. Більшість із них вважали її дурненькою дівчинкою із вадами мови. Вони й не квапилися відганяти однокласників, коли ті кружляли довкола неї, дражнячи: «Скажи, як тебе звати, скажи! Ґа-ґа-ґа-ґа-ґардинер…» Інколи й самі вчителі приєднувалися до цих жартівників.

Ні. Ів власною величезною невтомною волею боролася із заїканням, рядок за рядком читаючи вголос поезію у своїй спальні, повторюючи голосні доти, доки звуки не вилітали вільно. Вона добре пам’ятала, як десять хвилин продиралася крізь вступ до «Les Fleurs du Mal» [24], при тому, що французькою їх було вимовляти легше. Сам Бодлер говорив, що «Les Fleurs du Mal» він писав з люттю й терпінням. Ів цілком його розуміла.

— Ваші батьки, — вів далі капітан Кемерон. — Де вони зараз?

— Батько помер у 1912-му, у розпал б-блокади. — Але в нього була інша блокада: чоловік батькової коханки встромив йому в серце ніж, яким обробляють м’ясо. Мамі не подобалися військові, які йшли з Німеччини, тому вона вирішила перевезти мене до Лондона. — Проте зробила вона це передусім для того, щоб уникнути скандалу, а не бошів [25].

— Торік мама померла від грипу, хай Бог упокоїть її душу. — Перед смертю вона стала злою, вульгарною, довго про щось нервово теревенила, лаялась і кидала в Ів горнята.

— Нехай Бог упокоїть її душу, — побожно повторив слідом за Ів капітан, хоча ні на мить не повірив у щирість слів дівчини. — І все ж я повернуся до свого запитання. Ви, Евелін Ґардинер, сирота з бездоганною французькою та англійською вимовою, справді не знаєте німецької? Можливо, ви працюєте на мого друга сера Френсіса Ґалбороу, щоб згаяти час до заміжжя. Ви гарненька дівчина, але чомусь уникаєте чоловічої уваги. Сором’язлива, мабуть?

Кіт із допитливим «няв» зайшов крізь прочинені двері. Ів покликала його й посадила в себе на колінах.

— Капітане Кемерон, — мовила вона з наївною усмішкою шістнадцятирічної дівчинки, потім почухала кота під шиєю, — ви намагаєтеся мене звабити?

Ів цим неабияк його шокувала. Чоловік почервонів від збентеження.

— Міс Ґардинер… Я й не мріяв…

— Тоді що ви робите тут? — прямо спитала вона.

— Я прийшов оцінити вас. — Він схрестив гомілки, намагаючись опанувати себе. — Я стежив за вами не один тиждень, відколи вперше зайшов до кабінету свого друга і вдавав, буцімто не розмовляю французькою. Можна я говоритиму з вами відверто?

— Хіба зараз ми не говоримо відверто?

— Не думаю, що ви взагалі розповідаєте щось відверто, міс Ґардинер. Я чув, як ви буркочете відмовки своїм колегам, щоб відхреститися від роботи, яку вважаєте нудною. Чув, як безсоромно брешете, коли вони питають, чому ви запізнилися. Говорите щось про водія таксі, який затримав вас своєю небажаною увагою. Ви ніколи не нервуєте, завжди спокійні, проте чудово вдаєте хвилювання, коли вам це вигідно. Ви запізнилися не через залицяння водія, ви добрих десять хвилин роздивлялися плакат про набір новобранців до війська, який висить на дверях офісу. Я спостерігав за вами з вікна.

Ось і настала черга Ів червоніти. Вона справді роздивлялася плакат, на якому була шеренга однакових кремезних солдатів із прогалиною всередині. «Для ТЕБЕ ще є місце! — повідомляв напис. — ПОСЯДЕШ ЙОГО?» Ів стояла там, сповнена гіркоти, і думала: «Ні». Бо на порожньому місці меншим шрифтом було написано: «Місце заброньоване для дужого чоловіка!» Тож ні, Ів не могла його посісти, хоча й мала двадцять два роки й була дужа.

Кіт на колінах запручався, відчувши, як її пальці міцніше стиснули його хутро.

— Тож, міс Ґардинер, — сказав капітан Кемерон, — я отримаю чесну відповідь на своє запитання?

«Навіть не розраховуйте на це», — подумала Ів. Брехати й ухилятися від відповіді їй було так само легко, як дихати; їй усе життя доводилося це робити. Брехати, брехати, брехати, надягнувши маску невинності. Ів уже й сама не пам’ятала, коли востаннє була геть відверта з кимось. Брехати значно легше, ніж казати тяжку й тривожну правду.

— Мені тридцять два, — сказав капітан. Він здавався старшим, обличчя було вкрите зморшками. — Я вже застарий, щоб воювати. У мене інша робота. Наше небо атакують німецькі цепеліни, міс Ґардинер, а моря — фашистські підводні човни. На нас щодня нападають.

Ів люто кивнула. Два тижні тому затонула «Лузитанія» [26] — бідолашні пасажири лайнера потопали на очах одне одного. Ів дізналася про цю страшну трагедію з газет. Коли читала про це, дуже лютувала, але не плакала.

— Щоб не допустити таких атак у майбутньому, потрібно багато людей, — вів далі капітан Кемерон. — Моя робота — знаходити людей з відповідними навичками: наприклад з умінням бездоганно розмовляти французькою та німецькою мовами. Людей, які вміють брехати і при цьому зберігають цілковитий спокій. Людей із невинною зовнішністю та незламною сміливістю. Знаходити й давати їм роботу, щоб вони розвідували, що планують боші. Гадаю, у вас є неабиякий потенціал, міс Ґардинер. Тож дозвольте запитати: ви хочете боронити Англію?

Це запитання ошелешило Ів, бо пролунало, як грім серед ясного неба. Вона затремтіла, відігнала кота й не роздумуючи відповіла:

— Так.

Хай би що він мав на увазі під «боронити Англію», відповідь була категорична.

— Чому? — спитав капітан.

Ів почала говорити щось про підлих німців, про те, що всім серцем прагне допомогти хлопцям на передовій. Брехня лилася повільно і впевнено.

— Я хочу довести, що здатна боронити свою країну не гірше за чоловіків, я прагну, щоб у цьому переконалися ті, хто вважав мене слабкодухою й невдахою через моє заїкання. Я хочу б-б-б-б… Я хочу б-б-б…

Прагнення Ів вимовити це слово було таке несамовите, що її лице мимохіть залилося рум’янцем. Проте капітан не квапився закінчити замість неї, як це робили її вчителі, що сильно злило дівчину. Він сидів мовчки, аж поки Ів не вдарила кулаком по коліну, прикритому спідницею, і слова не вихопилися на волю. Вона з такою силою вимовила їх крізь стиснуті зуби, що кіт перелякано вибіг з кімнати:

— Я хочу битися.

— Справді?

— Так, — три чіткі відповіді поспіль; для Ів це був рекорд. Капітан вдумливо розглядав дівчину, що тремтіла й ледь стримувала сльози.

— Тож я запитаю вчетверте і востаннє — п’ятого разу не буде. Ви говорите німецькою?

— Wie ein Einheimischer. Як рідною.

— Пречудово. — Капітан Сесіл Ейлмер Кемерон підвівся. — Евелін Ґардинер, ви б хотіли приєднатися до Королівської служби як шпигунка?

20 Тип дирижабля із жорстким каркасом, сконструйований у Німеччині.

21 Звісно (фр.).

22 Продовжуйте французькою, будь ласка (фр.).

23 Місто у Франції в провінції Лотарингія.

24 «Квіти зла», збірка віршів французького поета-символіста Шарля Бодлера.

25 Боші — принизливе прізвисько для німців.

26 Британський трансатлантичний пасажирський лайнер.

Розділ 3. Шарлі

Травень, 1947 рік

Мені снилися розмиті жахіття про те, як хтось стріляє у склянку з віскі, білявка, яка зникає за вагонами потяга, голос, що шепоче: «Ле-Лет». А потім цей таємничий голос спитав:

— Хто ти, дівчино?

Скрикнувши від жаху, повільно розплющую очі. Я заснула на старому поламаному дивані у вітальні, позаяк не наважилася блукати незнайомим будинком у пошуках ліжка, поки ця божевільна з «люґером» вільно тут розгулювала. Зняла із себе м’який дорожній костюм, згорнула його, поклала під благим плетеним пледом і заснула в самій комбінації. А зараз, напевно, настав ранок. Крізь щілину між грубими шторами соталося сонячне проміння, а хтось із дверей допитливо дивився на мене. Це був чорнявий чоловік у старому піджаку, він стояв, обіпершись на одвірок.

— Хто ви? — спитала я спросоння.

— Я перший запитав.

Голос у незнайомця був грубуватий, вимова нечітка, з шотландським акцентом.

— Не знав, що Ґардинер хтось відвідує.

— Вона ще не прокинулася? — Я перелякано роззиралася вусібіч. — Міс Ґардинер погрожувала застрелити мене, якщо я лишатимуся тут, коли вона прокинеться…

— Це схоже на неї, — прокоментував шотландець.

Я хотіла знайти свій одяг, але вчасно зупинилася: непристойно було з’являтися на очі в комбінації перед незнайомим чоловіком.

— Я повинна якомога швидше піти звідси…

«І куди ти надумала йти?» — прошепотіла Роза. Мене знову взяли в полон думки й сумніви. Я не знала, куди мені йти далі. У мене ж був лише папірець з іменем та адресою Ів. Що ще лишилося? На очі навернулися сльози.

— Не панікуй, — сказав шотландець. — Якщо Ґардинер учора напилася, то нічого не пам’ятатиме.

Він розвернувся, скидаючи піджак:

— Я заварю тобі чаю.

— Хто ви? — спитала в незнайомого чоловіка.

Та саме цієї миті двері зачинилися. Секунду вагаючись, я відкинула вбік плед, і одразу холод защипав мої голі руки. Я поглянула на свій пожмаканий дорожній костюм і насупилася. У валізі лежала ще одна сукня, але вона була надто пишна, жорстка й незручна. Тож, недовго думаючи, я натягнула старий светр і поношений комбінезон, який мама терпіти не могла. Потім босоніж подалася шукати кухню. Я не їла вже двадцять чотири години, тобто цілу добу, і бурчання в животі було таке надокучливе, що подолало навіть страх перед пістолетом Ів.

На кухні, на диво, було чисто й світло. На столі стояв чайник із завареним чаєм. Шотландець кинув свій піджак на стілець, і тоді я побачила, що сорочка його також заношена, як і піджак.

— Хто ви? — спитала я, не в змозі подолати цікавість.

— Фінн Кілґор. — Він витяг пательню. — Я робітник Ґардинер. Зроби собі чаю, якщо хочеш.

Цікаво, чому він називав її просто «Ґардинер», ніби вона чоловік.

— Робітник? — зацікавлено перепитала я, беручи надщерблену філіжанку, яка стояла біля раковини. У мене склалося враження, що, окрім кухні, в цьому домі більш ніде не прибирають.

Чоловік понишпорив у холодильнику, дістаючи звідти яйця, бекон, гриби й півбуханки хліба.

— Ти добре роздивилася її руки? — запитав Фінн.

— Так…

Чай був міцний і темний, такий як я любила.

— Що, по-твоєму, вона може ними робити?

Я стиха засміялася:

— Судячи з того, що я вчора побачила, то вона може наставити пістолет і добре відкорковує віскі.

— Так, це вона справді вміє робити. А для всього іншого вона найняла мене. Я виконую всі її доручення: забираю пошту, скрізь її супроводжую, трохи куховарю. Щоправда, вона не дозволяє прибирати ніде в будинку, окрім кухні.

Він вправно викладав на пательню один за одним шматочки бекону. Чоловік був високий, м’язистий, рухався легко та граційно. Я б дала йому років двадцять дев’ять чи тридцять. Він мав темну щетину, яку краще було б поголити. Та й темне скуйовджене волосся, яке вже сягало комірця, потребувало негайної стрижки.

— Що ти тут робиш, міс?

Я завагалася. Мама сказала б, що робітнику не годиться ставити запитання гості. Однак гостею я не була, і він мав значно більше прав перебувати на цій кухні, аніж я.

— Шарлі Сент-Клер, — мовила я, ковтнувши чаю. Я невимушено розповіла, як несподівано опинилася на порозі будинку Ів (а потім і на її дивані). Розказуючи про свої вчорашні пригоди в цьому будинку, я жодним словом не обмовилася про крики та пістолет, притиснутий до мого чола. Вкотре піймала себе на думці, що за останні двадцять чотири години моє життя пішло шкереберть.

«Бо ти зі Саутгемптона йшла за привидом, за міражем, — прошепотіла Роза. — Бо ти справді трохи божевільна».

«Не божевільна, — відповіла я. — Я хочу тебе врятувати. І це анітрохи не робить мене божевільною».

«Ти всіх хочеш урятувати, люба Шарлі. Мене, Джеймса, всіх бродячих собак, яких бачила на вулиці, коли ми ще були маленькі…»

Джеймс. Я здригнулась, і гидкий внутрішній голос прошепотів: «Його, на жаль, не пощастило врятувати, еге ж?»

Я намагалася відігнати від себе ці тривожні думки, аж поки не відчула нестерпного болю провини. Я хотіла, щоб робітник сам ставив мені запитання, бо мій монолог нагадував розповідь божевільної. Натомість Фінн мовчки стояв біля плити, додаючи до бекону гриби та консервовані боби. Раніше я ніколи не бачила, щоб чоловік куховарив. Мій батько максимум масло на хліб намазував. Усе, що стосується приготування їжі, завжди робили ми з мамою. А цей шотландець помішував боби і вправно смажив бекон. Він навіть не здригнувся, коли з пательні стрільнув смалець і потрапив йому на передпліччя.

— Давно ви працюєте на Ів, містере Кілґор?

— Чотири місяці, — відповів він і став нарізати половину буханки хліба.

— А до того де працювали?

Ніж застиг у його руці.

— Служив у королівській артилерії в шістдесят третьому протитанковому полку.

— А тепер працюєте на Ів. Кардинальні зміни. — Мені було цікаво, чому він зробив паузу. Може, було соромно через те, що раніше воював із нацистами, а тепер допомагає по господарству божевільній із пістолетом. — Як вона…

Я замовкла, не знаючи, що сказати ще. Зрештою змогла опанувати себе і взялася далі розпитувати робітника.

— А як вона травмувала руки? — нарешті видавила я з себе.

— Вона не розповідала. — Фінн розбив яйця на пательню. У животі в мене голосно забурчало. — Проте я можу припустити, що сталося з її руками.

— І що ж?

— Кожен суглоб на її пальцях систематично й жорстоко ламали.

Я завмерла.

— Що ж це за такий нещасний випадок? — подумала вголос.

Фінн Кілґор уперше за весь ранок поглянув на мене зосереджено. І під його чорними бровами я побачила темні очі, уважні й байдужі водночас.

— А хто сказав, що це був нещасний випадок? — здивовано спитав шотландець.

Я обхопила філіжанку пальцями (цілими й неушкодженими). Чай раптом здався мені холодним.

— Англійський сніданок, міс. — Чоловік зняв гарячу пательню з плити й поставив її на стіл поряд із нарізаним хлібом. — Я повинен полагодити трубу, яка протікає, а ти пригощайся. І залиш ще для Ґардинер. Коли вона прокинеться, в неї болітиме голова, а в Британії сніданок на пательні — найкращий засіб від похмілля. Тому, якщо з’їси все сама — вона тебе справді пристрелить.

Шотландець вийшов із кухні, навіть не глянувши на мене. Я взяла тарілку й попрямувала до гарячої пательні: від ароматного сніданку в мене аж слина з рота потекла. Та коли я поглянула на смажені яйця, бекон, боби та гриби — живіт раптом збунтувався. Я прикрила рот рукою й поквапилася відвернутися від плити, щоб не виблювати прямісінько на цей найкращий у Британії засіб від похмілля.

Я добре розуміла, у чому річ, хоча раніше зі мною такого не траплялося. Я досі хотіла їсти, але живіт корчився так, що я не змогла б проковтнути маленького шматочка, навіть якби Ів знову наставила на мене «люґер». Це була ранкова нудота, або, як її називають в медицині, токсикоз. Уперше моя «маленька проблема» вирішила нагадати про себе.

У мене не просто звело живіт. До всього дихання стало жорстким, а долоні спітніли. «Маленькій проблемі» було вже три місяці, але вона завжди здавалася лише химерою — я не відчувала її, не могла уявити, який вигляд має дитина, та й вона ніяк не проявляла себе. Просто несподівано й без запрошень увірвалася в моє життя. Коли ж про неї дізналися батьки, то стало зрозуміло, що цю «проблему» вони вирішать логічно й холоднокровно, як звичайне математичне рівняння. Розв’язок вони знайшли миттєво і без жодних вагань взялися його реалізовувати: одна «маленька проблема» плюс одна подорож до Швейцарії дорівнює нуль, нуль, нуль. Дуже просто, еге ж?

Одначе зараз це вже не «маленька проблема» і все не так просто, як здавалося спочатку.

— Що мені робити? — прошепотіла сама до себе. Я вперше за тривалий час поставила собі це запитання. Мене зараз непокоїло не те, що робити з Розою чи з батьками або ж із поверненням до навчання, а що мені робити зі своїм життям.

Не знаю, скільки часу я так простояла, мандруючи лабіринтами думок, аж раптом почула неприємний голос, що відразу повернув мене до реальності.

— Бачу, американські загарбники досі тут.

Я перелякано розвернулася. У дверях стояла Ів, одягнена в ту саму сукню, що й учора вночі: її сиве волосся було розпущене і скуйовджене, а очі налиті кров’ю. Я спробувала вгамувати свій страх. Можливо, містер Кілґор справді мав рацію, коли говорив, що Ів забуде про свої вчорашні погрози. Адже під час похмілля їй корисніше було масажувати скроні, аніж витрачати сили на розмови зі мною.

— Чотири вершники Апокаліпсису розрубують мені череп, — простогнала вона, — а в роті ніби коти нагидили. Скажи, що цей клятий шотландець приготував на сніданок?

Я помахала рукою, адже мене досі нудило.

— Диво на пательні, — з острахом вимовила я.

— Хай його Бог береже. — Ів дістала з шухлядки виделку й почала їсти прямо з пательні. — Отже, ти вже познайомилася з Фінном. Він красунчик, еге ж? Якби я не була така стара й страшна, то неодмінно видерлася б на нього, як на вершину французьких Альп.

Я поспіхом відійшла від плити.

— Мені не слід було приходити до вас. Вибачте, що припхалася без запрошень. Я, мабуть, піду…

«Що? Куди? Повернуся до матері, подивлюся в її розгнівані очі й попливу на цю кляту зустріч у Швейцарію? А що далі?»

Мене охопив страх. Я відчула, як у жилах холоне кров. Мені так захотілося покласти голову Розі на плече й заплющити очі. А тоді згорбитися над унітазом і виблювати нутрощі. Я відчувала себе надзвичайно хворою й безпорадною.

Ів умочила окраєць хліба в яєчний жовток.

— С-сідай, янкі, — звеліла вона мені.

Я не звернула уваги на те, заїкалася вона чи ні, однак у голосі старої відчувався наказ. Я сіла.

Ів витерла рушником пальці, потягнулася в кишеню сукні й дістала звідти сигарету. Прикурила і зробила повільну довгу затяжку.

— Перша затяжка завжди найсмачніша. Після неї майже забуваю про бісове похмілля. Як там звали твою ку-кузину?

— Роза, — серце прискорено забилося. — Роза Фурньє…

— Скажи мені чесно, — урвала мене Ів. — У таких дівчат, як ти, є багатенькі мамусі й татусі. Чому ж твої заможні батьки не завдали собі клопоту підняти світ на вуха, шукаючи заблукалу овечку?

— Вони намагалися відшукати Розу. — Навіть коли я дуже злилася на батьків, то все одно бачила, що вони роблять усе можливе. — Коли протягом двох років не було жодних результатів цих пошуків, тато зробив висновок, що Роза, напевно, мертва.

— Схоже, твій батько розумний чоловік, — констатувала Ів.

Так і є. Він спеціалізувався на міжнародному законодавстві і краще за інших знає, як можна отримати інформацію з-за океану. Він зробив усе, що міг. Та якщо від Рози протягом цих двох років не було жодних звісток… Якщо навіть мені, яку вона з усієї родини любила найбільше, не прислала телеграми — тато зробив логічний висновок: Роза померла. Я намагалася змиритись із цією думкою, постійно наводила собі логічні аргументи, переконувала себе в тому, що батько має рацію.

Та півроку тому все змінилося.

— Після битви за Тараву 27 у мого старшого брата залишилося лише півноги. І півроку тому він застрелився.

Я відчула, як затремтів мій голос. У дитинстві ми з Джеймсом не ладнали. Я була для нього лише сестрою, з якої він постійно знущався. Однак згодом ми це переросли, припинили смикати одне одного за волосся, а нові знущання були невинні й кумедні. Він часто жартував, що буде відлякувати всіх хлопців, які наважаться зустрічатися зі мною. Я своєю чергою дражнила його за жахливу стрижку, яку йому зробили перед тим, як він пішов служити на флот. Він був моїм братом, я його дуже любила, а батьки — упадали за ним усією душею. І ось він помер. Саме тоді Роза чимраз частіше виринала в моїх спогадах і навіть почала з’являтися мені як міраж, немов видіння. У кожній дівчинці, що пробігала повз мене, я бачила шестирічну, восьмирічну чи одинадцятирічну Розу. Кожна висока білявка здавалася мені Розою, високою, такою, що перетворюється на жінку. Десятки разів на день серце здригалося від цих видінь, а потім здоровий глузд нещадно розбивав усе на друзки.

— Знаю, напевно, ця справа безнадійна. — Я подивилася Ів просто у вічі, сподіваючись на співчуття. — Мабуть, моя кузина… я розумію, що шансів майже немає. Повірте, я можу логічно прораховувати будь-яку ситуацію з точністю до десятої чи сотої. І тому усвідомлюю, що становище Рози, з погляду теорії ймовірності, є безнадійним. Проте мушу спробувати. Я й надалі йтиму за кожною підказкою до кінця, і неважливо, наскільки примарними будуть ці підказки. Якщо є бодай найменший шанс, що Роза десь там, за якоюсь із цих підказок…

Я знову замовкла, не закінчивши своєї думки. У війні я втратила брата. Тому, якщо є шанс повернути із забуття хоча б Розу — я мушу ним скористатися.

— Допоможіть мені, — благально звернулася до Ів. — Будь ласка. Якщо її не шукатиму я — її не шукатиме ніхто.

Ів повільно зітхнула.

— І вона працювала в ресторані «Ле-Лет»… де?

— У Ліможі 28.

— М-м-м. А хто був власником цього ресторану?

— Якийсь мсьє Рене. Я зробила кілька дзвінків, щоб дізнатися його прізвище, але марно.

Ів стиснула губи. Кілька секунд вона дивилася кудись удалечінь, то стискаючи, то розтискаючи свої понівечені пальці. За якийсь час жінка таки поглянула на мене, її очі стали мов скляні й були непроникні.

— Здається, я все-таки зможу тобі допомогти, — промовила Ів.

Телефонна розмова не клеїлася. Я могла чути лише уривки фраз, коли Ів починала репетувати в трубку не своїм голосом, сновигаючи сюди-туди коридором із запаленою сигаретою, дим якої нагадував хвіст велетенського кота. Утім, тієї частини розмови, що я почула, було досить, щоб зрозуміти суть.

— Мені байдуже, скільки коштує дзвінок до Франції, секретарська корово, з’єднай мене, — волала Ів.

— До кого ви намагаєтеся дотелефонуватися? — утретє запитала я, але жінка проігнорувала мене, як і перші два рази, не відволікаючись від телефонної розмови.

— Так, припини мемкати до мене, замовкни й негайно з’єднай мене з майором…

Я чула крики Ів навіть тоді, коли вийшла з будинку, зачинивши за собою вхідні двері. Учорашнього мороку і мряки як і не було. Над Лондоном сьогодні розкинулося блакитне небо з хмаринками, а в ньому сяяло яскраве сонечко. Я примружила очі від сонячного проміння й намагалася знайти те, що побачила вчора з вікна таксі на розі будинку. Ось вона. Яскраво-червона телефонна будка — вона була така типово англійська, що мене це навіть розсмішило. Я попрямувала до неї, та раптом живіт знову зсудомило. Я змусила себе з’їсти шматок хліба, коли Ів телефонувала таємничому майору, і це трохи вгамувало нудоту, що її викликала моя «маленька проблема». Проте цього разу нудота була якоюсь іншою. Я мала зробити телефонний дзвінок, і він був не простіший за той, що робила Ів.

Спочатку довелося посперечатись із оператором, потім — із працівником готелю «Далфін» у Саутгемптоні, якому я повідомила своє ім’я та прізвище. І ось:

— Шарлотто? Алло, алло?

Я відклала слухавку подалі від вуха й роздратовано дивилася на неї. Мама ніколи не відповідала так на телефонний дзвінок, тим паче якщо поряд нікого не було. Мені здалося, що вона більше переймалася тим, що подумають про неї працівники готелю, ніж непокоїлася за вагітну доньку, яка вночі втекла до Лондона.

Зі слухавки досі линули крики. Я знову приклала її до вуха.

— Привіт, maman, — швидко промовила. — Мене не викрали, і, як чуєш, я не мертва. Я в Лондоні, жива-здорова.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.