2021

ISBN 978-966-982-613-8 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Історія та політика»

This edition published by arrangement with PublicAffairs, an imprint of Perseus Books, LLC, a subsidiary of Hachette Books Group, New York, New York, USA

Перекладено за виданням: Soros G. ln Defense of Open Society / George Soros. — New York : PublicAffairs, 2019. — 224 p.

Переклад з англійської Ігоря Возняка

Дизайнер обкладинки Віталій Котенджи

Електронна версія створена за виданням:

Сорос Дж.

С66 На захист відкритого суспільства / Джордж Сорос ; пер. з англ. І. Возняка. — Х. : Віват, 2021. — 224 с. — (Серія «Історія та політика», ISBN 978-966-942-843-1).

ISBN 978-966-982-172-0 (укр.)

ISBN 978-1-5417-3670-2 (англ.)

У цій блискучій і натхненній книжці зібрано тексти, що раніше не були опубліковані. Автор порушує важливі питання сьогодення: небезпека, яку становлять для відкритого суспільства інструменти контролю, створені штучним інтелектом; причини трагедії Європейського Союзу; політика доброчинності; Центральноєвропейський університет як осередок академічної свободи; теорія рефлексивності фінансових ринків та її політичні наслідки. Свобода, демократія, верховенство закону, прав людини і соціальної справедливості, які декларує та дієво підтримує Джордж Сорос, трансформуються в заклик до боротьби за ідеали відкритого суспільства.

УДК 321

© George Soros, 2019

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

Інші книжки Джорджа Сороса

«Європейський Союз: дезінтеграція чи відродження?»[1] («The Tragedy of the European Union: Disintegration or Revival?»)

«Фінансове сум’яття в Європі та США: нариси» («Financial Turmoil in the United States and Europe: Essays»)

«Лекції в Центральноєвропейському університеті»[2] («The Soros Lectures at the Central European University»)

«Катастрофа 2008 року та що вона означає: нова парадигма фінансових ринків» («The Crash of 2008 and What It Means: The New Paradigm of Financial Markets»)

«Нова парадигма фінансових ринків: кредитна криза та що вона означає» («The New Paradigm of Financial Markets: The Credit Crisis and What It Means»)

«Ера помилковості: наслідки війни з тероризмом» (The Age of Fallibility: Consequences of the War on Terror»)

«Відкрите суспільство: реформування глобального капіталізму»[3] («Open Society: Reforming Global Capitalism»)

«Криза глобального капіталізму: відкрите суспільство під загрозою»[4] («The Crisis of Global Capitalism: Open Society Endangered»)

«Джордж Сорос про глобалізацію»[5] («George Soros on Globalization»)

«Сорос про Сороса: тримаючи першість» («Soros on Soros: Staying Ahead of the Curve»)

«Відкриваючи радянську систему» («Opening the Soviet System»)

«Підписуючись за демократію» («Underwriting Democracy»)

«Алхімія фінансів» («The Alchemy of Finance»)

1 Джордж Сорос. Європейський Союз: дезінтеграція чи відродження? / пер. з англ. Н. Комарової. — К.: Дух і Літера, 2015. — 240 с. (Тут і далі прим. ред., якщо не зазначено інше.)

2 Джордж Сорос. Лекції в Центрально-європейському університеті / пер. з англ. А. Павлишина. — К.: Дух і Літера, 2011. — 136 с.

3 Джордж Сорос. Відкрите суспільство. Реформування глобального капіталізму / пер. з англ. А. Пітика, К. Грицайчук. — Х.: Фоліо, 2000. — 368 с.

4 Джордж Сорос. Криза глобального капіталізму. Відкрите суспільство під загрозою / пер з англ. Р. Ткачука, А. Фролкіна. — К.: Основи, 1999. — 260 с.

5 Джордж Сорос. Джордж Сорос про глобалізацію / пер. з англ. А. Фролкіна. — К.: Основи, 2002. — 173 с.

Фундаціям «Відкрите суспільство» та їхнім стипендіатам, чиї досягнення перевершили мої сподівання

Вступ

Я вважаю, що ми живемо в революційний час. Як наслідок, майже все можливо й скрізь панує помилковість.

Я пережив багато революційних часів. Вони відіграють важливу роль у моїй концептуальній моделі, у якій я розрізняю далекі від рівноваги й наближені до неї ситуації. Вони також відігравали важливу роль у моєму житті й у житті мого фонду.

Уперше революційні часи я спізнав, коли 1944 року нацистська Німеччина окупувала Угорщину. Тоді мені не було й чотирнадцяти років. Якоюсь мірою це почалося раніше, коли після школи разом із батьком я ходив у басейн і тато забавляв мене оповідками про свої пригоди в Сибіру під час Російської революції 1917 року. Якщо додам батькові спогади до свого досвіду, то зможу стверджувати, що моя пам’ять охоплює понад століття.

1944 рік зламний у моєму житті. Один випадок особливо засів у пам’яті. Прибувши в Будапешт, Адольф Айхман спричинився до роботи Єврейської ради, і мене як школяра вирядили туди посланцем (єврейським дітям забороняли відвідувати школу). Першим моїм завданням було рознести копійовані на мімеографі оповістки, як згодом виявилося, юристам, чиї імена починалися з «A» та «B», щоб ті правники прибули в місцеву рабинську семінарію, маючи при собі змінний одяг та харчі на добу. Перш ніж вручити ці оповістки, я пішов додому, прагнучи показати їх батькові, теж юристу. Він звелів роздати повідомлення, але попередити одержувачів, що, коли вони з’являться в семінарію, їх депортують. Один із тих правників сказав мені, що завжди був законослухняним громадянином, тож німці не зможуть завдати йому жодної шкоди. Коли я розповів про це батькові, тато пояснив, що в аномальний час нормальні правила не діють, а люди підкоряються їм на свій страх і ризик. Це стало нашою мантрою, завдяки якій усі ми вижили. Батько також допомагав багатьом іншим людям. Саме через це 1944 рік став для мене позитивним досвідом.

Для моїх Фундацій «Відкрите суспільство» революційні часи були завжди важливі. Насамперед я згадав би крах радянської системи в 1980-х, коли фонд уперше відіграв вирішальну роль, і наше значення в сучасній Європі, де ми намагаємося не допустити, щоб Європейський Союз повторив долю СРСР.

Попри інтелектуальну та емоційну підготовку, ми не позбавлені помилок, які панують у революційні часи. Ми здатні реагувати на події, але не можемо їх передбачити. Це означає, що ми не матимемо надійної стратегії, якщо не наречемо нею гнучкість. Я називаю це тактикою й підтримую її. У такий спосіб ми здатні навчатися й готуватися до різних сценаріїв. Щоб знайти щось надійне, ми можемо покладатися лише на свої цінності та переконання. І саме так ми й робимо.

Ця книжка має назву «На захист відкритого суспільства», однак коли я заснував фундації 1979 року, ішлося не про захист відкритого суспільства, а про його активне просування. Упродовж наступних двадцяти п’яти років зникли репресивні режими, наприклад Радянський Союз, і виникли відкриті суспільства, як Європейський Союз. Тенденція стала негативна лише після світової фінансової кризи 2008 року. Надиру[6] досягли 2016 року після Брекзиту в Європі та обрання президента Трампа у США. Як активний учасник цих подій, я міг би багато про них розповісти. Тепер я бачу кілька перших ознак того, що хвиля знову повертається.

У цій книжці зібрані останні мої публікації. Вона поділена на шість розділів. У першому йдеться про безпрецедентні небезпеки, що сьогодні постають перед відкритими суспільствами. Як засновник Фундацій «Відкрите суспільство», вважаю їх своєю головною турботою. Цей розділ містить дві промови, виголошені на Всесвітньому економічному форумі в Давосі в січні 2018 та 2019 років. У першому виступі йдеться про небезпеку, яку становлять платформи соціальних медіа. У виступі 2019 року я попереджав світ про більшу загрозу — засоби контролю, що їх машинне навчання та штучний інтелект можуть покласти до рук репресивних режимів. Я зосередив увагу на режимі Сі Цзіньпіна в Китаї як найрозвинутішому в цих сферах. Маю за свій обов’язок подати обидві промови окремо, бо моє мислення зазнало кардинальних змін протягом року, що минув між цими виступами.

Я почав формулювати концептуальну модель під впливом свого наставника — австрійського філософа Карла Поппера, ще коли навчався в Лондонській школі економіки, і розвивав її впродовж усього життя. Моя філософія однаково вела мене, коли я заробляв гроші й коли витрачав їх, перетворюючи світ на кращий, але річ не в грошах; ідеться про складний зв’язок між мисленням і дійсністю. Я вирішив відкласти обґрунтування своєї філософії до останнього розділу, адже найкраще її пояснює моя стаття у Journal of Economic Methodology за 2014 рік. Вона адресована фаховій аудиторії, тому досить складна. Я боявся, що втрачу чимало читачів, якщо одразу «покараю» їх цією статтею. Сподіваюся, що хтось напише доступніше пояснення для широкого загалу, бо я надто старий і надто зайнятий для такої роботи. Проте я намагався зробити згадану статтю доступнішою, переглянувши та скоротивши її для пропонованої книжки.

Другий розділ я присвятив тому, що називаю своєю політичною філантропією. Перший есей на цю тему я написав 2012 року, поставивши в ньому запитання: як міг хтось, кого вважають егоїстичним і егоцентричним, створити безкорисливий фонд, що має на меті поліпшити світ? І як він може йти до цієї мети, якщо результати не задовольняють його? Я відповів на запитання дуже чесно. Я оновив той есей для цієї книжки, не тільки щоб показати мої теперішні погляди, але й тому, що і зовнішня ситуація, і структура та діяльність моїх фундацій сьогодні сильно різняться від того, які вони були 2012 року. Деякі мої погляди теж змінилися, коли змінилися обставини.

Зовнішня ситуація помітно погіршилася. Як я пояснюю в першому розділі, упродовж останніх років постала безпрецедентна небезпека. Стрімкий розвиток штучного інтелекту та машинного навчання створив інструменти соціального контролю, які надають репресивним режимам властиву їм перевагу над відкритими суспільствами. Для диктатур це корисні інструменти, але для відкритих суспільств вони становлять смертельну небезпеку. Наше головне завдання сьогодні — знайти способи як протидіяти цій неминучій загрозі.

У 2012 році мої фундації ще розширювалися, хоч зовнішня ситуація погіршувалася. Я досі був активний на фінансових ринках, тож фонд заробляв багато грошей. Це поставило нас у незвичне становище, ніби ми не зазнаємо закону гравітації. Ті часи скінчилися. Я вийшов із ринків, а фінансовий тиск досить ускладнив заробляння грошей для всіх менеджерів фонду. Водночас попит на нашу підтримку помітно зріс, тож пропозиція не могла його наздогнати. Як наслідок, закон тяжіння наздоганяє нас із винятковою силою.

Розглядаючи різні проблеми, які постали перед моїми фундаціями, мушу згадати ще одну, з якою мені та моїм фондам потрібно боротися, — старіння. Це безперервний процес, який був відчутний 2012 року і який я докладно описав у згаданому есеї. Однак відтоді минуло сім років. Перший президент фундацій Ар’є Найєр відійшов від справ 2012 року, тож їхня ґрунтовна реорганізація спіткала нове керівництво на чолі з Патріком Ґаспардом, колишнім послом США в Південній Африці. Тепер вони мають чудові успіхи.

Хоч мені дев’яносто років, я не хочу йти на спочинок, бо відчуваю, що маю зробити ще якийсь внесок і, як засновник, можу бути швидшим та підприємливішим, ніж те правління, яке змінить мене. Однак у мене менше енергії та витривалості, ніж раніше. Я делегував багато обов’язків синові Алексу, який також становить частину нового керівництва.

Найпозитивніша зміна, що сталася в моїх фундаціях, — це дедалі більша важливість Центральноєвропейського університету (ЦЄУ). Я заснував його 1991 року, але майже не згадував університет в есеї 2012 року. Відтоді він став головним захисником академічної свободи й належить до ста найкращих університетів із соціальних наук у світі. У нас амбітні плани щодо його майбутнього. Я вважаю це таким важливим, що присвятив університетові цілий розділ (розділ 3).

Коли я активно займався фінансовими ринками, то багато писав на цю тему. На противагу панівній теорії рівноваги, що ґрунтується на теорії раціональних очікувань, я вважаю фінансові ринки з природи нестабільними. Моя перша книжка «Алхімія фінансів» була опублікована 1987 року. Відтоді вона стала обов’язковою лектурою в бізнес-школах, але її наполегливо ігнорували викладачі економіки до краху 2008 року. Вони відкидали мою книжку як зарозумілість успішного очільника гедж-фонду, який вважає себе філософом. Цей присуд був такий одностайний, що я не міг його ігнорувати й почав вважати себе невдахою у філософії. У 1995 році я навіть прочитав лекцію «Філософ-невдаха знову пробує свої сили».

Усе змінилося після краху 2008 року. Економісти не могли ігнорувати свою нездатність передбачити його. Мені приємно було чути тодішнього очільника Банку Англії Мервіна Кінга, який публічно визнав, що моя теорія фінансових ринків заслуговує на увагу. Зміна ставлення серед університетських викладачів економіки була ще приємніша. Вони загалом визнали, що панівна парадигма зазнала невдачі, і були готові переосмислити основні хибні припущення. Це призвело до того, що я став спонсором Інституту нового економічного мислення (Institute for New Economic Thinking, INET), чия місія полягає в порушенні монополії, яку мають гіпотеза ефективного ринку й теорія раціональних очікувань в академічних та офіційних колах. Я скли´кав групу видатних економістів, зокрема й кількох нобелівських лауреатів, і вони захоплено відповіли на мою пропозицію. Було створене правління під головуванням Анатоля Калецького. Мій друг і колишній колега Роб Джонсон став президентом INET і натхненно очолює його. INET процвітає, але тільки тому, що я не належу до його правління. Я бачу можливий конфлікт між тим, щоб бути засновником та фінансовим покровителем INET і водночас підтримувати теорію ринкових дислокацій.

Я написав багато статей після краху 2008 року. Я завзято критикував план міністра фінансів США Генка Полсона, який хотів урятувати банки, використавши державний фонд під назвою «Програма допомоги з проблемними активами» (Troubled Asset Relief Program, TARP), щоб вилучити токсичні активи з їхніх балансових звітів. Я стверджував, що набагато ефективніше влити 700 мільярдів доларів, виділених під програму TARP, у баланс банків як інвестиції в акціонерний капітал. Цього було б достатньо, щоб подолати фінансову кризу. Я тісно співпрацював з лідерами Демократичної партії в Конгресі, щоб внести зміни до закону про TARP і дозволити використати ті гроші на рекапіталізацію банків, придбавши пакети акцій. Це зробив уряд Великої Британії: він націоналізував збанкрутілі банки й повернув більшу частину вкладених коштів. Однак мій друг Леррі Саммерс, який прийшов на зміну Генкові Полсону, рішуче відкинув таку пропозицію, адже, за його словами, націоналізація банків рівнозначна соціалізму, а це ніколи не буде прийнятне в Америці. Я мав чимало інших ідей, які сподівався втілити, коли Барак Обама став президентом, включно з фундаментальною реформою іпотечної системи, але жодну з них ніхто не підхопив. Деякі матеріали, написані на цю тему, один зовсім недавно — 2018 року, становлять четвертий розділ моєї книжки.

Крах 2008 року безпосередньо призвів до кризи Єврозони 2011 року. Зацікавившись недоліками євро, я був змушений дослідити структурні хиби Європейського Союзу. Цей інтерес зростав, коли дедалі більше недоліків ставали очевидні. Мої останні статті на зазначену тему становлять п’ятий розділ.

Як я вже згадував, шостий розділ присвячений оновленій і скороченій статті із Journal of Economic Methodology.

6 Надир — найнижча точка небесної сфери, протилежна зеніту; у переносному значенні найнижчий рівень розвитку чогось.

Розділ 1. Безпрецедентні небезпеки, які постають перед відкритими суспільствами

«ІТ-платформи та система соціального кредиту Сі Цзіньпіна»

Частина 1. Зауваги, виголошені на Всесвітньому економічному форумі

Давос, Швейцарія, 25 січня 2018 року

Ця мить в історії

Моєю щорічною Давоською традицією стало робити огляд поточного стану світу. Цього разу я хочу зосередитися на кількох питаннях, які найбільше тривожать мої думки.

Я вважаю поточну історичну мить досить складною. Відкриті суспільства зазнаю´ть кризи, а різні форми диктатур і мафіозних держав, наприклад Росія Володимира Путіна, перебувають на підйомі. У Сполучених Штатах президент Доналд Трамп хотів би створити мафіозну державу, однак йому цього не дозволять Конституція, інші соціальні інститути та активне громадянське суспільство.

Подобається це нам чи ні, але мої фонди, більшість наших стипендіатів і я особисто ведемо нерівну битву, захищаючи демократичні досягнення минулого. Мої фундації раніше зосереджувалися на так званому розвитковому світі, але тепер, коли відкрите суспільство перебуває під загрозою у США та Європі, ми витрачаємо понад половину бюджету в наших країнах, адже те, що стається тут, негативно впливає на весь світ.

Однак недостатньо лише захищати демократичні досягнення минулого; ми повинні убезпечити цінності відкритого суспільства, щоб вони ліпше протистояли майбутньому натиску. Відкрите суспільство завжди матиме ворогів, і кожне покоління мусить заново підтверджувати прихильність до нього, щоб вижити.

Найкраща оборона — це добре підготовлена контратака. Вороги відкритого суспільства почуваються переможцями, а отже, переходять межу в репресіях, що породжує обурення й дає змогу наступати у відповідь. Саме це відбувається в таких країнах, як Угорщина.

На кону виживання нашої цивілізації

Раніше я визначав мету своїх фундацій як «захист відкритих суспільств від ворогів, забезпечення відповідальності урядів та сприяння критичному мисленню». Однак ситуація погіршилася. На кону не лише виживання відкритого суспільства, але й виживання всієї цивілізації. Постання таких лідерів, як Кім Чен Ин у Північній Кореї та Доналд Трамп у Сполучених Штатах, має з цим багато спільного. Здається, вони обидва готові ризикнути й розв’язати ядерну війну, щоб утримати владу. Проте першопричина глибша.

Здатність людства використовувати сили природи — як з конструктивною, так і деструктивною метою — далі зростає, тоді як наша здатність правильно керувати собою нестабільна й зараз прямує донизу.

Загроза ядерної війни така жахлива, що ми схильні її ігнорувати, однак вона справжня. Сполучені Штати перебувають на шляху до цієї війни, відмовляючись визнати, що Північна Корея стала ядерною державою. Така ситуація стимулює останню максимально швидко розвивати свої потужності, що, своєю чергою, може спонукати Сполучені Штати превентивно використати перевагу — фактично почати ядерну війну, щоб запобігти їй, — і це явно суперечлива стратегія.

Цей факт ще раз свідчить, що Північна Корея стала ядерною державою, а військових дій, які могли б запобігти тому, що трапилося, немає. Єдина розумна стратегія — усвідомити дійсність, хай яка вона неприємна, і звикнути, що Північна Корея — ядерна держава. Для цього потрібно, щоб США співпрацювали з усіма зацікавленими сторонами, передусім із Китаєм. Пекін має більшість важелів впливу на Північну Корею, але не хоче їх застосовувати. Якщо Китай натисне на Пхеньян надто сильно, режим може впасти і Китай заллє натовп північнокорейських біженців. Ба більше, Пекін неохоче йде на будь-які поступки для Сполучених Штатів, Південної Кореї чи Японії — на кожну з цих країн він має зуб. Щоб досягти співпраці, потрібні тривалі переговори, однак щойно вони відбудуться, альянс зможе застосовувати у відносинах із Північною Кореєю принцип батога і пряника. Батіг варто використати, щоб змусити Північну Корею піти на чесні переговори, а пряником винагородити її, якщо вона припинить розробляти ядерну зброю. Що швидше досягнуть так званої угоди «взаємного заморожування», то успішніша буде політика. Цей успіх можна виміряти кількістю часу, потрібного Північній Кореї, щоб відновити повну боєздатність ядерного арсеналу. Я хотів би звернути вашу увагу на дві фундаментальні доповіді, які Міжнародна кризова група (International Crisis Group) опублікувала щодо перспектив ядерної війни в Північній Кореї.

Інша велика загроза для виживання нашої цивілізації — це кліматичні зміни, що спричиняють дедалі більшу вимушену міграцію. Я досить докладно досліджував причини міграції в різних місцях і мушу наголосити на тому, які серйозні й неконтрольовані вони. Не хочу занурюватися в подробиці щодо кліматичних змін, адже добре відомо, що належить зробити. Ми маємо наукові знання, проте бракує саме політичної волі, особливо в адміністрації Трампа.

Звісно, я вважаю адміністрацію Трампа небезпекою для світу, але розглядаю її як суто тимчасове явище, що зникне 2020 року або навіть раніше. Я віддаю належне президентові Трампу за те, що він неперевершено мобілізував вірних прихильників, хоч водночас і породив набагато більше затятих опонентів. Через це я очікую перемоги демократів 2018 року.

Моя мета в США — допомогти відновити справжню двопартійну систему^7. Для цього потрібна не лише перемога на виборах 2018 року, але й політика Демократичної партії, спрямована на незалежне «перекроювання» виборчих округів, призначення кваліфікованих суддів, належно проведений перепис та інші заходи, необхідні для функціонування такої системи.

Небезпека, яку становлять гіганти соціальних мереж

Я хочу витратити більшу частину свого часу на іншу глобальну проблему — зростання та монополістичну поведінку гігантських компаній, які пропонують нам різні ІТ-платформи. Ці компанії часто відігравали інноваційну й визвольну роль. Однак Facebook і Google перетворюються на дедалі потужніші монополії, перешкоджаючи інноваціям і породжуючи низку проблем, які лише тепер ми починаємо усвідомлювати.

Компанії одержують прибуток, використовуючи довкілля. Гірничодобувні та нафтові компанії експлуатують фізичне довкілля, а компанії соціальних медіа — соціальне середовище. Це мерзенно, бо вони впливають на те, як думають і поводяться люди, які навіть не здогадуються про такий вплив. У далекій перспективі зазначена ситуація має шкідливі наслідки для демократії, особливо для чесності виборів.

До прикметних рис гігантських компаній належить те, що ці мережі використовують зростання граничної дохідності, а отже, мають феноменальний розвиток. Ефект мережі справді безпрецедентний і трансформаційний, проте нестійкий. Вісім з половиною років було потрібно Facebook, щоб мати мільярд користувачів; ще чотири роки він досягав другого мільярда. З такою швидкістю за менш ніж три роки не буде людей, яких Facebook міг би до себе привернути.

Зрештою, Facebook і Google контролюють половину всіх доходів від інтернет-реклами. Щоб зберегти домінування, їм потрібно розширити мережі та збільшити частку користувацької уваги. Наразі вони роблять це, пропонуючи зручну платформу. Що більше часу користувачі проводять на ній, то ціннішими стають для компаній.

Контент-провайдери також роблять внесок у прибутковість компаній соціальних медіа, адже змушені використовувати їхні платформи й погоджуватися на будь-які пропоновані умови.

Завдяки винятковій прибутковості ці компанії не тільки уникають відповідальності за контент на своїх платформах, але й переважно не платять за нього.

Такі компанії стверджують, що лише поширюють інформацію. Однак той факт, що вони майже монополісти, робить їх своєрідною комунальною службою й змушує підпорядковуватися чіткішим приписам, покликаним зберегти конкуренцію, інновації, справедливий і відкритий універсальний доступ.

Бізнес-модель компаній соціальних медіа ґрунтується на рекламі. Їхні справжні клієнти — це рекламодавці. Однак поступово виникає нова модель бізнесу, яка спирається не лише на рекламу, але й на продаж продуктів та послуг безпосередньо користувачам. Такі компанії використовують контрольовані дані, об’єднують пропоновані послуги в пакети й застосовують дискримінаційне ціноутворення, щоб зберегти більше переваг, якими в протилежному випадку вони мали б ділитись із клієнтами. Це збільшує їхню прибутковість, хоч бандлінг^8 і дискримінаційні ціни підривають ефективність ринкової економіки.

Компанії соціальних медіа обманюють користувачів, маніпулюючи їхньою увагою та спрямовуючи її на власні комерційні цілі. Вони свідомо спричиняють звикання до своїх послуг. Це може бути дуже шкідливо, особливо для підлітків. В інтернет-платформ та грального бізнесу є спільна риса. Казино розробили методику, як узалежнити азартних гравців до такого стану, коли вони просаджуватимуть усі гроші, навіть ті, яких не мають.

У нашу цифрову епоху щось дуже згубне і, мабуть, незворотне стається з людською увагою. Соціальні медіакомпанії не просто відволікають чи спричиняють звикання — вони спонукають людей відмовитися від самостійності. Здатність формувати увагу чимдалі більше зосереджена в руках кількох компаній. Потрібні справжні зусилля, щоб проголосити та обстоювати те, що Джон Стюарт Мілл називав «свободою розуму». Ймовірно, коли таку свободу втратять, людям, які виростають у цифрову добу, буде складно знову віднайти її. Це може мати далекосяжні політичні наслідки. Людьми, позбавленими свободи розуму, легко маніпулювати. Ця небезпека маячить не тільки в майбутньому — вона вже відіграла важливу роль на президентських виборах у США 2016 року.

Однак на обрії ще тривожніша перспектива. Між авторитарними державами й тими великими, багатими на дані ІТ-монополіями може виникнути спілка, що поєднає системи корпоративного нагляду, які досі перебувають у зародковому стані, з усталеною системою державного нагляду. Це цілком може породити мережу тоталітарного контролю, якої навіть Джордж Орвелл не зумів би уявити.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.