2021

ISBN 978-966-982-494-3 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Опубліковано з дозволу автора. Усі права застережено

Перекладено за виданням:

Tallent G. My Absolute Darling : a novel / Gabriel Tallent. — New York : Riverhead Books, 2017. — 432 p.

Переклад з англійської Бориса Превіра

Дизайнер обкладинки Віталій Котенджи

Текст містить ненормативну лексику

Електронна версія створена за виданням:

Теллент Ґ.

Моя найдорожча : роман / Ґебріел Теллент ; пер. з англ. Б. Превіра. — Х. : Віват, 2019. — 400 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-942-930-8 (укр.)

ISBN 978-0-7352-1117-9 (англ.)

Джулія живе удвох із батьком у провінційному містечку на західному узбережжі США. У свої чотирнадцять вона досконало володіє навичками виживання, вміє добре стріляти й полювати звірину. Проте в соціумі вона поводиться наче дикунка, не вміє спілкуватися з однолітками, погано вчиться, не любить і зневажає саму себе. Увесь її світ — це батько, який тримає дочку в психологічному полоні, вчиняючи над нею всі можливі види домашнього насильства, але пояснюючи власні вчинки турботою та безмежною любов’ю. Дівчинка не знає іншого життя, тому вважає своє нормою, аж поки завдяки несподіваним знайомствам не виходить за його межі. Джулія-Тертл прагне вирватися з батькових лабет і, ставши перед вибором, нарешті обирає свободу, проте якою ціною?..

УДК 821.111(73)

© Gabriel Tallent, 2017

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2019

Присвячується Ґлорії та Елізабет

1

Одне з вікон у вітальні затулене металевим листом із фанерною підбивкою. На ньому почеплено мішені для стрільби, розсип дірок від куль на яких настільки щільний, що здається, ніби хтось приклав до центрів тих мішеней десятикаліберник і пальнув. Кулі, що позастрягали в листі, відбивають світло й мерехтять, немов вода на дні колодязя.

Мартін відкриває бляшанку бобів «Буш», ставить її на плиту, запалює сірник нігтем великого пальця і підносить до конфорки. Та пахкає і поволі розгорається, кидаючи жовтогарячий відсвіт на обшиті дошками стіни, нелаковані шафки і заляпані жиром щуроловки.

Задні двері кухні не замикаються, від замка і ручки на них самі лиш дірки. Мартін відчиняє двері ногою й виходить на недобудований задній ґанок, поміж голих балок якого кишать ящірки і буяють зарості ожини, де-не-де витикуються пагони хвощу та пухнасті стеблинки щириці, що видає кислуватий дух. Ставши на двох балках, Мартін знімає із цвяха сковороду, почеплену там, аби єноти начисто її вилизали. По тому повертає іржаву ручку крана, пускає на чавун струмінь води і протирає сковороду жмутом трави. Повертається на кухню, ставить на плиту мокру пательню, яка одразу ж починає шипіти і плюватися бризками. Відчиняє холодильник оливкового кольору, у якому вже давно не працює лампочка, дістає два стейки, загорнуті в коричневий папір, витягує напоясний ніж Вінклера, витирає його об джинси, наштрикує на нього м’ясо і кидає смажитись.

Тертл заскакує на кухонну стойку, збиту із шорстких секвоєвих дощок. Навколо цвяхів і досі видно круглі сліди від ударів молотком. З наваленої на стойку купи бляшанок дістає «зіґ-зауер», відводить кожух і дивиться на кулю в патроннику. Зводить пістолет і розвертається, щоб подивитися на татову реакцію. Той стоїть, спершись великою рукою на шафку, і стомлено усміхається, не підводячи на неї погляду.

Коли Тертл було шість років, він надягнув на неї рятувальний жилет, аби той пом’якшував віддачу, сказав не чіпати гарячі відстріляні гільзи й дав їй «ругер-22» із ковзним затвором, посадивши її за кухонним столом і підклавши під гвинтівку згорнутий рушник. Певно, дідусь почув постріли, коли повертався з алкомаркету, бо зайшов він у махровому халаті поверх джинсів і шкіряних капцях із крихітними шкіряними китичками. Ставши у дверях, спитав:

— Марті, якого біса?

Тато сидів на стільці біля Тертл і читав Юмове «Дослідження про принципи моралі». Поклавши книжку на коліна, він звернувся до дочки:

— Біжи до себе, дрібното.

Тертл пішла нагору скрипучими сходами без поруччя і присхідців. Щаблі на тих сходах були вирізані зі сучкуватих секвоєвих дощок, що без належної обробки позадиралися, стрингери потріскані й деформовані, грубо обтесані. Між ними і щаблями прозирали цвяхи, які, здавалося, от-от зламаються від натяжки. Чоловіки знизу мовчали; дідусь дивився на неї, Мартін водив пальцем по золочених літерах на корінці книжки. Проте навіть нагорі, лежачи на фанерному лежаку і вкрившись військовим спальником, вона все одно чула їх, чула, як дідусь сказав:

— Марті, трясця його матері, не годиться так виховувати дівчинку.

На що тато, витримавши довгу мовчанку, зрештою відповів:

— Це мій дім, Деніеле, не забувай про це.

Вони їдять стейки в майже цілковитій тиші, на дно високих склянок із водою поволі спадає осад. На столі між ними лежить колода карт, на коробці якої намальовано блазня. Один бік його обличчя викривлений у скаженій посмішці, а другий — супиться. Скінчивши, Тертл відштовхує тарілку, батько дивиться на неї.

Як на чотирнадцять років, вона висока, навіть довготелеса, з довгими руками і ногами, широкими, але худими стегнами та плечима, довгою й жилавою шиєю. Очі — найразючіша її риса: сині, мигдалюваті, на надміру худорлявому обличчі з широкими гострими вилицями і нерівним зубатим ротом. У неї бридке обличчя, Тертл це знає, хоча й незвичайне. Її волосся густе й біляве, посмуговане вигорілими на сонці пасмами. Шкіра вся всіяна мідно-рудим ластовинням. На долонях, руках і стегнах плетиво синіх вен.

Мартін каже:

— Дрібното, покажи-но мені список слів.

Вона дістає з ранця синій зошит і розгортає на сторінці із вправами на запам’ятовування слів, заданими на цей тиждень і акуратно списаними з дошки. Мартін кладе руку на зошит, підтягує його ближче до себе. Починає читати список.

— «Вапоризація», — каже він, зводячи на неї погляд. — «Варіативність».

І так до кінця переліку. Врешті каже:

— Ось, перше речення. «Я пропуск, мені подобається працювати з дітьми».

Перевертає зошит і підштовхує до доньки. Вона читає:

— 1. Я ____________, я працюю з дітьми.

Переглядає список слів, клацаючи пальцями ніг об підлогу. Тато дивиться на неї, та відповіді вона не знає. Каже:

— «Припускаю», мабуть, отут підійде «припускаю».

Тато зводить брову, вона записує:

1. Я припускаю, я працюю з дітьми.

Він притягує до себе зошит і дивиться на нього.

— Так, — каже, — а зараз поглянь на речення номер два.

Підштовхує зошит до неї. Тертл дивиться на речення номер два:

2. Я __________, що спізнюсь на вечірку.

Тертл чує, як він сопе своїм зламаним носом. Їй несила терпіти це сопіння, бо ж вона любить його. Вдивляється в його обличчя, у кожну деталь, думаючи: «Сучко ти така, ти ж можеш, сучко ти така».

— Глянь, — каже він, — глянь-но. — І, взявши олівець, двома вправними розчерками викреслює припускаю і вписує педіатр. Затим підштовхує зошит до неї і каже: — Дрібното, а що треба вставити в друге речення? Ми ж це проходили. Це слово треба сюди.

Тертл утуплюється в сторінку, яка наразі є річчю щонайменшої важливості в цій кімнаті, адже думки її зайняті його роздратованістю. Він переламує олівець навпіл, кладе обидва шматки перед зошитом. Вона схиляється над сторінкою, думаючи: «Дурепа, дурепа, дурепа. Безголова». Батько чеше щетину.

— Гаразд.

Сидить зморено схилений, везяє пальцем по калюжці крові на тарілці.

— Гаразд, під три чорти це все, — каже він і шпурляє зошит через кімнату. — Під три чорти його. На сьогодні досить, досить… Що з тобою?

Відтак повторює, похитуючи головою:

— Ні, під три чорти все. Годі, годі на сьогодні.

Тертл сидить мовчки, волосся розсипалося по обличчю. Мартін відкриває рот і пересмикує щелепою, начеб розминаючи її.

Він кладе перед донькою «зіґ-зауер». Затим притягує до себе колоду карт, бере в руку. Підходить до забитого вікна, стає перед понівеченими мішенями, витрушує колоду з коробки, витягує пікового валета, підносить до рівня голови, крутить у руці й зрештою повертає ребром. Тертл сидить, поклавши руки на стіл, і дивиться на пістолет. Батько каже:

— Не будь сучкою, дрібното. — Він стоїть нерухомо. — Ти поводишся як сучка. Невже ти намагаєшся бути сучкою?

Тертл підводиться зі стільця, розправляє плечі й прицілюється правим оком. Знає, що приціл наведено правильно, коли край мушки тоненький як лезо; коли ж дуло пістолета піднято зависоко, вона побачить характерний відблиск на вершечку. Перевіряє, щоб мушка здавалася тоненькою прямою лінією: «Ось так, ось так, мала». Повернута у профіль карта не грубша за ніготь. Тертл кладе палець на спусковий гачок, глибоко вдихає, видихає, таким чином уповільнюючи дихання, і тисне. Лунає постріл. Верхня частина карти летить геть, крутячись, як насінина клена. Тертл стоїть нерухомо, відчуваючи тремтіння в руках. Батько хитає головою, злегка усміхається, водячи великим пальцем по сухих губах, намагаючись приховати усмішку. Витягує ще одну карту.

— Не будь сучкою, дрібното, — каже він і чекає наступного пострілу.

Вона стоїть нерухомо, тож він додає:

— Ну ж бо, дрібното, трясця його матері.

Вона торкається гачка великим пальцем. Існує спосіб правильно тримати пістолет, і Тертл перевіряє дотиком, чи все гаразд. Край заднього прицілу затуляє обличчя Мартіна, світна зелена цяточка на мушці завбільшки з його око. Тертл веде поглядом за мушкою, на якусь мить верхня її грань перетинається з його синім оком. Усередині у дівчини щось стріпується, мов рибина, яку висмикнули з води. Сама вона не рухається, тримаючи палець на гачку і думаючи: «Сучка, суко, не дивися на нього, не дивися на нього». Коли батько й бачить, що вона робить, то не подає знаку. Вона обачно наводить приціл на тремтющу, розмиту карту. Видихає, уповільнює подих і стріляє. Карта лишається на місці. Вона схибила. Бачить слід на дошці, на відстані долоні від батькової голови. Відпускає палець і опускає пістолет. На віях мерехтить піт.

— Цілься краще, — каже Мартін.

Донька й далі стоїть без руху.

— То ти спробуєш іще раз чи як?

Тертл зводить курок і піднімає пістолет від стегна до рівня очей. Приціли порівнялись, смужки світла між ними мають однакову ширину, мушка настільки рівна, що на її вершечку можна поставити монетку на ребро. Карта злегка смикається вгору-вниз. Це через серцебиття. Тертл думає: «Не дивись на нього, не дивися на його обличчя. Дивись на мушку, дивися на верхній край мушки». У тиші опісля пострілу вона дуже поволі відпускає гачок, аж доки не чує, як він клацає. Мартін крутить у руці неушкоджену карту, наче оглядаючи її. Каже:

— Саме так я і думав.

Він кидає карту на підлогу, іде до столу, сідає напроти Тертл, перевертає книжку, що лежить розгорнута сторінками вниз, і схиляється над нею. На забитому вікні позаду нього розсип від куль такий щільний, що утворив дірку завбільшки з четвертак.

Вона стоїть і дивиться на нього ще три удари серця. Потім дістає магазин, виймає кулю, затискає її в руці, відтягує кожух і кладе пістолет, магазин і кулю на стіл, біля брудної тарілки. Куля котиться, описуючи дугу й видаючи глухувате гудіння. Мартін змочує палець і перегортає сторінку. Дочка стоїть і чекає, коли ж він нарешті гляне на неї, одначе цього не стається. Вона думає: «Невже це все?», а потім іде нагору, до своєї кімнати із темними стінами, обшитими нелакованими дошками, крізь раму і віконниці західного вікна якої всередину пробиваються пагони отруйного дуба.

Того вечора Тертл чекає на своєму лежаку з фанери, вкрившись військовим спальником і вовняною ковдрою, і слухає, як у кухні щури гризуть брудні тарілки. Іноді чує дзень-дзень-дзень — то на гірці брудного посуду став на задні лапки щур, аби почухати шию. Вона чує, як Мартін ходить із однієї кімнати в іншу. На стіні кімнати висять її «AR-10» виробництва «Льюїс Мешін енд Тул», гвинтівка «Новеске AR-15» і дробовик дванадцятого калібру «ремінґтон-870» — кожне призначене для різних цілей. Її одяг охайно складений у шафі, шкарпетки — у скрині в ногах ліжка. Одного разу вона не склала ковдру, і Мартін спалив її на подвір’ї, приказуючи:

— Лише тварини руйнують власні домівки, дрібното, лише тварини руйнують власні, бляха, домівки.

Уранці Мартін виходить зі своєї кімнати, затягуючи пасок на штанях, а Тертл відчиняє холодильник і дістає з нього лоток яєць та пляшку пива. Кидає пиво Мартіну. Він відкриває його об край стійки і п’є. Його фланелева сорочка розстебнута. М’язи живота рухаються в такт ковткам. Тертл розбиває кілька яєць, виливає їхній вміст собі до рота, а шкаралупи викидає у двадцятилітрове сміттєве відро.

— Ти не зобов’язаний проводжати мене, — каже вона, прикриваючи рот.

— Я знаю, — озивається Мартін.

— Ти не повинен цього робити.

— Знаю, що не повинен, — відповідає він.

Він проводжає її на автобус: батько й донька прямують стежиною, протоптаною серед лепешнякової луки. Обабіч стежини — колючі, ще не розкриті суцвіття чортополоху. В одній руці Мартін тримає пляшку, а другою застібає сорочку. Вони виходять на всипану жорствою зупинку, облямовану аронником й амарилісом, і чекають автобуса. Серед жорстви де-не-де проростають каліфорнійські маки. Тертл відчуває сморід гнилих водоростей, що долітає з пляжу трохи нижче, перемішаний із родючим запахом естуарію[1] за двадцять метрів від них. Блідо-зеленкувата вода затоки Бакгорн, збурюючись, плещеться об скелі. Трохи поодаль океан набуває блідо-голубого відтінку, і цей колір настільки зливається із безхмарною блакиттю неба, що лінія обрію зовсім розчиняється.

— Лишень поглянь на це, дрібното, — каже Мартін.

— Ти не зобов’язаний чекати тут зі мною, — відповідає Тертл.

— Споглядати щось таке дуже корисно для душі. Дивишся собі й думаєш: «Хай йому грець. Вивчати — значить наближатися до істини». Живеш ти так на краю світу і вважаєш, що коли дивишся на це все, то дізнаєшся щось про життя. Минають роки, а ти все вважаєш так. Розумієш, до чого я?

— Так, тату.

— Минають роки, а ти й далі гадаєш, ніби те, що ти робиш, є якоюсь важливою екзистенційною працею: ти стримуєш темряву спогляданням. А тоді одного дня усвідомлюєш, що й сам не знаєш, на що це ти, в дідька, дивишся. Ця річ невимовно дивна й ні на що не схожа, вона така, як є, а все твоє розумування було звичайнісінькою марнотою, і кожна думка, яка будь-коли заходила тобі в голову, не містила непоясненності всього, його обширу і байдужості. Роками дивишся на океан і думаєш, ніби це має якесь значення, та це не означає геть анічогісінько.

— Ти не зобов’язаний приходити аж сюди, тату.

— Боже, ото так баба, — каже Мартін. — Я їй подобаюся. Це видно по її очах. От придивися якось. У тому погляді криється непідробна симпатія.

Автобус чахкає, об’їжджаючи підніжжя Бакгорн-гіл. Мартін пустотливо усміхається й піднімає пляшку, вітаючи дебелу водійку автобуса, вдягнену в комбінезон «Каргарт» і робочі черевики. Вона повертає йому невдоволений погляд. Тертл заходить в автобус і рушає проходом. Водійка глипає на Мартіна, який шкіриться, приклавши до серця руку з пляшкою. Він каже:

— Ти неймовірна жінка, Марджері. Просто неймовірна.

Марджері зачиняє двері з гумовою облямівкою, і автобус поволі рушає. Тертл виглядає з вікна і бачить Мартіна, який махає їй на прощання рукою. Сідає на вільне місце. До неї повертається Еліс і каже, спершись підборіддям на спинку сидіння:

— Твій тато, він такий крутий.

Тертл відвертається й витріщається у вікно.

Другий урок веде Анна. Вона бігає сюди-туди перед класом, її зібране у хвіст волосся мокре. Позаду її столу висить гідрокостюм, із нього в пластикове відро крапає вода. Триває перевірка самостійної з правопису, Тертл схилилася над своїм аркушем і вказівним пальцем клацає ручкою — тренується тиснути на гачок рівно посередині. У дівчаток тоненькі, слабкі голоси. Коли випадає нагода, Тертл обертається й читає по губах, що вони кажуть.

— Джуліє, — звертається Анна до Тертл, — чи не озвучиш ти для класу правопис і визначення слова «синекдоха»? А потім зачитай нам своє речення, будь ласка.

Хай навіть вони перевіряють самостійну з правопису, хай навіть це робота дівчинки, якою вона захоплюється, — щоправда, по-своєму: позираючи на неї скоса і гризучи пальці, — хай навіть вона бачить слово «синекдоха», виведене акуратним почерком тієї дівчинки, написане блискучою гелевою пастою, Тертл не може зробити цього. Вона починає:

— СЕ-НЕ…

Спиняється, не спроможна подолати цей лабіринт букв. Повторює:

— СЕ-НЕ…

Анна лагідно промовляє:

— Так, Джуліє, це справді важке слово — СИ-НЕК-ДО-ХА, синекдоха. А хто скаже нам, що воно означає?

Руку підносить Рілк — ота інша, симпатична дівчинка, — склавши рожеві губи у захоплене «О».

— Синекдоха — фігура мовлення, що переносить назву частини на ціле. Наприклад, «невдоволення короною».

Вони з Тертл обмінялися роботами, Рілк цитує з пам’яті, не дивиться на аркуш Тертл, бо той чистий-чистісінький, у ньому заповнено лише перший рядок: «1. Припускати — думати. Приклад: Я припускаю, що спізнюсь на вечірку». Тертл не знає, що значить «переносить назву частини на ціле». Ця фраза видається їй безглуздою, так само як і «підданство короні».

— Дуже добре, — каже Анна. — Це одне зі слів грецького походження, як і…

— О! — Рука Рілк злітає вгору. — «Ієрархія».

Тертл сидить на синьому пластиковому стільці, покусуючи пальці. Від неї тхне мулом зі Слотергауз-кріку, вдягнена вона в подерту футболку і «левайси», підкочені до блідих литок, укритих засохлими вавками. Під одним нігтем у неї рудуваті залишки моторного мастила. Її пальці пахнуть оцим доісторичним ароматом. Їй подобається втирати мастило у сталь голіруч. Закінчивши перевіряти роботу Тертл, у якій напроти кожного рядка стоїть маленький охайний «Х», Рілк береться підфарбовувати губи. Тертл думає: «Ото шалава. Диви, яка шалава». За вікном розкинулося відкрите поле, залите калюжами; на його краю — затоплений рів, прокопаний у глині попелястого кольору, а далі — узлісся. Тертл може зайти в той ліс, і її більше ніколи не знайдуть. Щоправда, вона пообіцяла Мартіну, що це більше ніколи не повториться.

— Джуліє! — гукає Анна. — Джуліє?

Тертл поволі розвертається, дивиться на неї й чекає, слухає.

Анна каже дуже лагідно:

— Джуліє, уважніше, будь ласка.

Тертл киває.

— Дякую, — мовить Анна.

Учні зриваються з місць, щойно лунає дзвінок на велику перерву, а до Тертл підходить Анна, кладе два пальці на її парту, усміхається, показуючи, що хоче побалакати з нею. Тертл спостерігає, як виходять однокласники.

— Отже, — каже Анна.

Вона сідає на парту, і Тертл, тихенька та спостережлива, уважна до деталей, бачить її майже наскрізь. Анна оглядає Тертл, певно думає: «Мені подобається ця дівчинка», — і міркує, як би знайти підхід до неї. Тертл ненавидить Анну, ніколи не намагалася сподобатися їй (що там казати, коли сама собі не подобається). Вона не може нічого второпати, думає: «От шльондра».

— Тож, — повторює Анна, — як тобі результати самостійної?

Її обличчя набуває злегка запитального вигляду: губа закушена, брова зведена, з хвоста вибилося кілька пасм мокрого волосся. Не дочекавшись відповіді, кличе:

— Джуліє?

Як на північне вухо Тертл, Анна розмовляє з помітним акцентом, холодним і манірним. Тертл ніколи не бувала південніше від річки Наварро і північніше за річку Маттол.

— Га? — перепитує Тертл.

Вона дозволила мовчанці тривати надто довго.

— Як тобі результати самостійної?

— Не дуже, — відповідає Тертл.

Анна питає:

— Ти дібрала визначення до всіх слів?

Тертл не розуміє, чого Анна причепилася до неї. Ні, не дібрала, і Анна прекрасно це знає. На всі запитання Анни є тільки одна відповідь — що Тертл нікудишня.

— Ні, — каже Тертл, — я не змогла дібрати визначень. Хоча ні, дібрала до першого слова. «Я припускаю, що спізнюся на вечірку».

— А на твою думку, чому так сталося? — питає Анна.

Тертл хитає головою: тут їй нічого відказати, нічого ти з неї не витягнеш.

— А що, — пропонує Анна, — як ти залишишся колись на великій перерві й ми зробимо картки зі словами?

— Я стараюся, чесно, — каже Тертл. — Не певна, що картки допоможуть.

— А що, по-твоєму, допоможе?

Анна робить це — ставить запитання, — вдаючи, ніби створює простір довіри. От лишень немає жодної довіри.

— Навіть не знаю, — каже Тертл. — Я проганяю всі слова з татом…

Аж тут Тертл помічає на обличчі Анни подив. Усвідомлює, що помилилася, бо ж у Мендосіно ніхто не каже «тато». Зазвичай діти називають батьків на ім’я чи просто «батько». Тертл веде далі:

— Ми проганяємо їх разом, і, думаю, мені треба ще проходитися по них самій.

— Тобто ти хочеш сказати, що цьому треба приділити трошки більше часу?

— Так, — відповідає Тертл.

— А як тато допомагає тобі з навчанням? — цікавиться Анна.

Тертл вагається. Від цієї теми їй уже не відкараскатися, тому думає: «Обережно, обережно».

— Ну, ми проганяємо слова, — каже Тертл.

— Як довго? — питає Анна.

Однією рукою Тертл огортає палець другої, хрускає ним, зводить погляд, супиться й каже:

— Не знаю… десь… годину.

Тертл бреше. З обличчя Анни видно, що вона це бачить. Вона все бачить.

— Це правда? — питає Анна. — Ти щовечора приділяєш навчанню годину?

— Ну… — затинається Тертл.

Анна не зводить із неї погляду.

— Більшість вечорів, — каже Тертл.

У жодному разі не можна розповідати про те, як вона чистить зброю, сидячи перед каміном, а Мартін читає книжку і чекає, поки вона скінчить. Світло від вогню падає на їхні обличчя, танцює на підлозі.

Анна каже:

— Мені треба поговорити про це з Мартіном.

Тертл відповідає:

— Стривайте. Я знаю, як пишеться «синекдоха».

— Джуліє, мені треба поговорити з твоїм батьком, — повторює Анна.

Тертл починає:

— СЕ-НЕ… — І спиняється, бо й сама знає, що це неправильно, що вона сама неправильна і нізащо в житті не запам’ятає, як пишеться це слово.

Анна змірює її дуже спокійним питальним поглядом. Тертл дивиться у відповідь, думаючи: «От курва». Знає, що коли опиратиметься дужче, говоритиме далі, то може ненароком розпатякати більше подробиць.

— Гаразд, — каже Тертл, — гаразд.

Після уроків Тертл іде до приймальні директора і сідає на лаву. Перед нею стіл секретарки, а за ним — коротенький прохід до зелених дверей до директорського кабінету. За дверима чути голос Анни:

— Заради всього святого, Дейве, цій дівчинці потрібна допомога, справжня допомога, значно більша, ніж я можу дати. У мене в класі, зрештою, тридцятеро дітей.

Тертл сидить і хрускає пальцями, секретарка кидає на неї швидкі й незручні погляди з-за комп’ютера. Тертл тугенька на вухо, однак Анна заведена і тому розмовляє гучно:

— А ти гадаєш, мені кортить говорити з ним? Послухай, послухай… мізогінія[2], ізоляція, настороженість. Це три великі червоні прапори. Дейве, їй треба до психолога. Вона парія, і якщо ми не візьмемося до цієї справи, то вона відстане ще більше, коли перейде до старшої школи. Поки що ми можемо закрити цю прогалину… Так, я знаю, ми вже давно стараємось, але треба і далі старатися. І коли там справді щось не так…

У Тертл зводить шлунок. «Господи», — думає вона.

Секретарка гупає стосом паперів об стіл і йде до дверей, за якими щось бубонить директор Ґрін, а Анна гучно відповідає йому:

— Ніхто того не хоче? Чому це того ніхто не хоче? Усе, до чого я веду, — це те, що завжди є варіанти… Ну. Ні. Нічого. Усе, що я…

Секретарка зупиняється коло дверей, стукає, просуває голову всередину і каже:

— Джулія вже тут. Чекає на батька.

Западає тиша. Секретарка повертається до свого столу. Двері відчиняються від поштовху, заходить Мартін, кидає погляд на Тертл і рушає до секретарки. Вона дивиться на нього неприязно.

— Можете… — каже вона, показуючи паперами, що він може заходити.

Тертл встає і йде за ним. Минувши секретарський стіл, Мартін стукає раз і штовхає двері.

— Заходьте, заходьте! — гукає директор Ґрін.

Це огрядний чоловік, рожеволиций, із великими, м’якими, рожевими руками. Жир аж звисає з нього, заповнює широчезні брюки. Мартін зачиняє за собою двері й стає перед ними. Він високий, як і ті двері, й майже такий самий завширшки. Його вільна фланелева сорочка частково розстебнута, оголює ключиці. Густе і довге каштанове волосся зібране у хвіст. Кишеня штанів почала протиратися ключами, на ній білі сліди. Навіть якби Тертл не знала, що Мартін завжди носить із собою пістолет, то могла б легко сказати це вже по тому, як відстовбурчується його сорочка і як він сідає. Утім, ані директор Ґрін, ані Анна не бачать цього, вони навіть не підозрюють, що таке взагалі можливо. Тертл замислюється, чи існують такі речі, яких не бачить вона, а інші люди помічають. Якщо так, то що це таке?

Директор Ґрін бере мисочку з цукерками «Герші кісез» і простягає спершу Мартіну, який виставляє руку на знак відмови, а тоді — Тертл, котра ніяк не реагує.

— То як у вас справи? — питає директор, повертаючи мисочку на стіл.

— Ой, — каже Мартін, — бувало й краще.

Тертл думає: «Це неправильно, так не можна. Але що ти там тямиш? Ти ж просто тупа сучка».

— А ти, Джуліє, як у тебе справи?

— Нормально, — відповідає Тертл.

— Так, розумію, це не дуже приємна справа, — провадить директор Ґрін.

— І?.. — питає Мартін, показуючи йому говорити далі.

— Обговорімо її, гаразд? — переходить до суті директор.

До молодих учителів звертаються на ім’я, проте директор Ґрін старший на ціле покоління, а то й на два.

— Від часу нашої останньої розмови у Джулії досі є труднощі з навчанням, і це нас непокоїть. Частково проблема в її оцінках. Її техніка читання не зовсім відповідає належному рівню. Їй важко на контрольних. Однак, на наш погляд, проблемою, далеко більшою за її здібності, є те, що вона вважає, ніби школа — це, мовити б, вороже середовище. Ми щиро переконані, що вона має досягти певного рівня комфорту, певного рівня замученості, перш ніж візьметься до покращення успішності на заняттях. Ось таке наше бачення проблеми.

Анна додає:

— Я працюю з Джулією вже певний час і вважаю, що…

Мартін перебиває її, нахиляється, зчіпляє руки. Він каже:

— Вона все відпрацює.

Тертл придушує подив, витріщається на Мартіна й думає: «Що ти робиш?» Їй кортить, щоб Мартін поглянув на Анну. Вона знає, що він так може: заспокоїти самим лише поглядом, зробити так, щоб стало краще.

Анна веде далі:

— Здається, у Джулії проблема в спілкуванні з дівчатками. Ми вважаємо, що, можливо, їй варто б поспілкуватися з Майєю, нашим психологом. Багато наших учнів визнають, що розмова дуже допомагає. На наш погляд, Джулії піде на користь мати в школі когось, кому вона довірятиме, когось, кому зможе розповісти…

Мартін відповідає:

— Не можна допустити, щоб змога Джулії завершити навчання залежала від рішення психолога. То що можна вдіяти, аби вона успішно закінчила школу?

Він дивиться на директора Ґріна. Усередині Тертл здіймається жах, та вона придушує його, бо, либонь, просто нічого не тямить. А от Мартін тямить. Вона думає: «Що ти робиш, тату?»

Анна каже:

— Мартіне, здається, ви мене хибно зрозуміли. Джулію не залишать у виправному класі. Оскільки ми більше не маємо бюджету на літню школу та й виправні класи — річ дуже обмежена, усіх учнів переводять до старших класів. Проте, якщо вона не матиме друзів у середній школі, а її успішність і техніка читання лишаться на тому самому рівні, низькі оцінки впливатимуть на її успіхи в старших класах, а відтак — і на шанси вступити до коледжу. Саме тому й слід звернути увагу на цю проблему зараз, у квітні, поки ще триває навчальний рік. Це все виключно заради добра Джулії, тож, на наш погляд, щотижневі зустрічі з кимось, із ким вона зможе поговорити, підуть їй на користь.

Мартін подається вперед, рипнувши стільцем. Дивиться у вічі директорові Ґріну, виставляє руки, мовби питаючи: «Якщо немає жодних наслідків, то що, в біса, ми тут робимо?»

Директор Ґрін дивиться на Анну. Мартін зиркає на Анну, немов питаючи, чому це директор витріщився на неї. Затим швидко відвертає погляд, притягуючи увагу директора Ґріна. Мартін вважає, що головний тут директор Ґрін, а ще — що може розкусити цього директора Ґріна. Мартіну здається, що Анна занадто метушлива й не має ніяких повноважень. Тертл не знає, чому він так вирішив. З усіх цих розмов їй здається, що директор Ґрін не в захваті від Мартіна, та й по всьому. Вона бачить це, бачить, наскільки рішуче він налаштований. Тертл знає, що в нього є косоокий син із синдромом Дауна, що він директор цієї школи вже понад двадцять років і що вони з Мартіном говорять ніби різними мовами. Ніщо зі сказаного Мартіном ніколи не переконає директора Ґріна. Ця зустріч — лише прояв ввічливості, щоб показати, як вони турбуються про Тертл, і продемонструвати, що вчителі дослухаються до Мартінової думки. От тільки Мартін робить усе не так, каже не ті речі, намагається залякати директора Ґріна. Власне, усе як завжди.

— Мартіне, — каже Анна, — я ставлюся до роботи з Джулією надзвичайно відповідально і роблю все, що тільки можу, аби підготувати її до старшої школи, одначе, якщо Джулія не почувається частиною шкільного колективу, якщо вона не приділяє уваги навчанню, моїх старань не досить.

— Містере Ґрін! — гукає Мартін, наче відповідаючи на слова Анни. Директор Ґрін сумриться, злегка погойдуючись у кріслі і склавши руки на своєму величезному череві. — Успішність Джулії не покращиться від якоїсь особливої уваги чи терапевтичного втручання. Тут усе доволі просто. Їй нудно на уроках. Ми живемо у захопливі й водночас страшні часи. На Близькому Сході точиться світова війна. Рівень вуглецю в атмосфері вже майже сягнув чотирьохсот мільйонних частинок. Триває шосте вимирання. У наступному десятилітті ми подолаємо пік Габберта[3]. Може бути й таке, що ми його вже здолали. А якщо й далі добуватимемо нафту методом гідророзриву, це наражатиме ґрунтові води на дещо інший, але аж ніяк не менший ризик. А завдяки вашим старанням наші діти вважають, буцімто вода в кранах з’являється якимось дивом. Вони не знають, що під їхнім містом є водоносний горизонт і що він виснажений або, приміром, що в нас і досі немає плану, як постачати місто водою після того, як він остаточно виснажиться. Більшості з них невідомо, що п’ять із останніх шести років були найспекотнішими за всю історію метеоспостережень. Думаю, вашим учням було б цікаво дізнатися про це все. Думаю, їм було б цікаво дізнатися, що чекає на них у майбутньому. Натомість моя донька пише якісь контрольні роботи з правопису. У восьмому класі. І ви ще дивуєтеся, що вона неуважна на уроках?

Тертл дивиться на нього, намагаючись розгледіти його таким, яким він постає в очах директора Ґріна й Анни. Їй не подобається те, що вона бачить.

Директор Ґрін має такий вигляд, ніби вже й раніше чув схожі закиди, ба навіть переконливіші. Він каже:

— Мартіне, це не зовсім так. Контрольні роботи з правопису проводяться до п’ятого класу. Восьмикласники ж поповнюють свій словниковий запас термінами грецького та латинського походження; усі вони знадобляться дітям для розуміння і пояснення явищ, про які ви говорите.

Мартін витріщається на директора Ґріна.

Директор Ґрін веде далі:

— Хоча правда полягає і в тому, що від них вимагають уміти написати ці слова правильно.

Мартін нахиляється вперед, і крізь сорочку на поясі прозирає «кольт 1911». Попри спокій на його обличчі цей рух демонструє всю фізичну силу і загрозу, яку він несе. Вага в обох, директора Ґріна і Мартіна, чималенька, проте якщо директор Ґрін аж розтікається в кріслі, Мартін міцний, немов стіна. Тертл знає, що цей виклик до школи має на меті показати бажання Ґріна й Анни висловити занепокоєння. От тільки Мартін, здається, не усвідомлює того.

— Я вважаю, — каже Мартін, — що слід дозволити Джулії самій обирати, як вона влаштовуватиме стосунки з однолітками, а також свої справи з навчанням. Не можна змушувати дитину бути екстравертом. Не можна змушувати її ходити до лікаря, стверджуючи, буцімто брак у неї цікавості до нудної шкільної програми — це якась хвороба. На її місці нам із вами також було б нудно й нецікаво. Тож я не казатиму їй — і не дозволю нікому казати, — що їй необхідна особлива увага. Я почув про вашу стурбованість її долею в старшій школі, та не можу нічого вдіяти і вважаю, що ті труднощі стануть вигідним контрастом супроти цієї рутини самостійних робіт із правопису та беззмістовних дитячих книжечок. Утім, вислухавши ваші побоювання, я погоджуюся приділяти більше часу допомозі Джулії з навчанням і розвитку в неї необхідних навичок, яких, на ваш погляд, їй бракує. Для цього можу знайти час увечері, а також на вихідних.

Директор Ґрін повертається до Тертл і каже:

— Джуліє, а ти що скажеш? Хочеш побачитися з Майєю?

Тертл заклякає, роззявивши рот, однією рукою тримається за другу, бо саме готувалася хруснути пальцем, переводить погляд із тата на Анну. Хоче заспокоїти вчительку, однак перечити Мартіну також не бажає. Усі погляди звернено на неї. Дівчина каже:

— Анна неабияк допомагає мені, і я вважаю, що з мого боку не дуже чемно відмовлятися від допомоги.

Здається, це приголомшує всіх присутніх.

— Думаю, — каже Тертл, — мені треба працювати трохи старанніше і приймати допомогу Анни, а ще, мабуть, більше слухати її. Проте бачитися ні з яким психологом я не хочу.

Коли розмова закінчується, тато підводиться, відчиняє двері для Тертл, і вони йдуть до машини. Сідають і сидять мовчки. Мартін кладе руку на ключ і, здається, думає про щось, виглядаючи у вікно. По тому каже:

— То це усі твої амбіції? Залишитися малим неграмотним гівном?

Він заводить машину, вони рушають, виїжджають зі стоянки. Тертл повторює подумки слова «мале неграмотне гівно». Зненацька на неї, начебто з перекинутого відра, виливається усе значення цих слів. Вона не має назв для деяких своїх вад, а часом загалом не знає, що вони у неї є. Але коли Мартін озвучує їх, вона чітко їх бачить і ненавидить себе. Він перемикає передачі з тихою, сильною люттю. Вона ненавидить себе, ненавидить ту недовершену і незаповнену шпарину в себе між ногами. Вони проїздять гравійну доріжку, Мартін спиняє машину перед будинком і вимикає двигун. Вони сходять на ґанок, тато йде на кухню, дістає з холодильника пиво і відкриває його об край стойки. Сідає за стіл і колупає нігтем пляму на його поверхні. Тертл стає навколішки, кладе руки на його вилинялі джинси і каже:

— Пробач мене, тату.

Просовує два пальці крізь протерті дірки на кишені й кладе голову на внутрішній бік його стегна. Він не дивиться на неї, тримає пляшку великим і вказівним пальцем, а Тертл тим часом відчайдушно думає, що ж вона може вдіяти, мала дірка, мала неграмотна дірка!

Перегодом Мартін мовить:

— Навіть не знаю, що сказати. Не знаю, як пояснити це тобі. Людство вбиває себе — повільно, ненастанно, — засирає саме себе, сере на світ лише тому, що не може втямити, що той світ справді існує. Той жиробас і та сука ні хріна не тямлять. Піднімають кільце і хочуть, щоб ти стрибала крізь нього. Вони думають, що це і є світ, що він створений для фокусів. Але це не так, і ти ніколи й нізащо не мусиш вважати навпаки. Світ — це затока Бакгорн і ущелина Слотергауз. Оце і є справжній світ, а школа — то лише тінь, дурниця. Ніколи не забувай про це. Проте й пильності не втрачай. Якщо оступишся, тебе заберуть від мене. То що я тобі казав?.. Що школа — це ніщо, але тобі все одно треба підігравати їм.

Він дивиться на неї, перевіряє, чи дочка його розуміє. Тоді випростовує руку, бере її за підборіддя і питає:

— Що коїться в цій маленькій голівці?

Повертає її голову і сяк і так, пильно приглядаючись до неї. Урешті каже:

— Ти ж знаєш, дрібното? Знаєш, як багато ти важиш для мене? Ти рятуєш моє життя щоранку, коли прокидаєшся та встаєш із ліжка. Я чую, як твої кроки дріботять по сходах, і думаю: «Це моя дівчинка, це те, заради чого я живу».

Мартін на мить замовкає. Тертл хитає головою, її серце аж скрипить від люті.

Того вечора вона тихенько чекає, дослухається, приклавши до обличчя холодну сталь кишенькового ножа. Тихенько відкриває і закриває його, натискаючи на замок пальцем і притримуючи лезо, аби ніж не клацав. Чує, як Мартін ходить із кімнати в кімнату. Тертл обрізає ножиком нігті. Коли тато спиняється, спиняється й вона. Він мовчить, крокуючи там, у вітальні. Вона поволі, тихенько складає ніж. Клацає пальцями однієї ноги об п’ятку другої. Він підіймається сходами, бере її на руки, вона обвиває його шию, і він несе її донизу сходами, через темну вітальню, до своєї кімнати, у якій на штукатурених стінах колишуться тіні темно-зеленого листя вільхи за вікном, дошки на підлозі потріскані, мовби хтось рубанув їх сокирою, на стику стіни і підлоги зіяє чорна розколина, що веде до незмірного підвалу, у якому величезні балки із секвої видихають запах, схожий на дух чорного чаю, струмкового каміння і тютюну. Він кладе її на ліжко, пробігаючи пальцями по стегнах, її груди здіймаються та опускаються, у кожній западинці між ребрами тінь, кожне ребро бездоганно біле. Вона думає: «Зроби це, я хочу, щоб ти зробив це». Лежить, очікуючи цього будь-якої миті, виглядаючи у вікно на крихітні, щойно сформовані шишки вільхи і думаючи: «Це я». Її думки розтікаються по всьому тілу, по кістковому мозку всіх кінцівок. Він схиляється над нею і хрипким голосом трепетно промовляє:

— Чорт забирай, дрібното, чорт забирай.

Він торкається її стегон, живота, обличчя. Вона незмигно дивиться вгору. Він каже «чорт забирай» і проводить розчепіреними пальцями по її скуйовдженому волоссю, затим перевертає її. Вона лежить долілиць, чекає на нього, і в цьому очікуванні, по черзі, то хоче, то не хоче. Його дотик змушує її шкіру ожити. Вона запам’ятовує геть-чисто все, зберігає у найпотаємніших куточках розуму, де дозволено геть усе. Їхні тіні падають на постіль, зливаються. Він проводить рукою по її нозі, огортає долонею сідницю і каже: «Чорт забирай, чорт забирай», — припадає губами до виступів хребців на її шиї, цілує кожен, подовгу затримуючись, приказує здушеним від емоцій голосом: «Чорт забирай», вона розсуває ноги, відкриваючи вхід до чорноти свого нутра — і в цьому він добачає її суть, вона це розуміє. Він піднімає її волосся, набирає повні жмені його і розкладає на подушці, оголивши її потилицю, каже шорстким голосом: «Чорт забирай» — і пестить те волосся пальцями. Її горло впирається в набиту листям подушку. Вона почувається осіннім дощем, пекучим і сосновим на смак, що ллється на ті дубові листочки, які пахнуть зеленим духом поля. Мартін вважає, ніби розуміє її тіло, і, на подив, так воно і є.

Коли він засинає, вона встає і йде крізь будинок, тримаючись за свою набряклу піхву, воліючи затримати тепло. Присідає у ванні й черпає на себе холодну воду, розглядаючи мідну арматуру. Між її розчепірених пальців павутинкою натягується його малаф’я, яка ніяк не змивається і, здається, тільки густішає під струменем води. Тертл стає перед порцеляновим умивальником, миє руки і бачить батькові очі, що дивляться на неї із дзеркала. Закінчивши мити руки, закручує мідний кран, стоїть і дивиться в ті звужені, помережані білими ниточками сині очі, у яких розширюються та звужуються чорні зіниці.

1 Естуарій — гирло річки, що впадає в океан. (Тут і далі прим. пер., якщо не зазначено інше.)

2 Мізогінія — жінконенависництво.

3 Теорія Кінґа Габберта, більш відома як «пік нафти» — час, коли обсяг добування нафти досягає максимального рівня, після якого видобування йде на спад.

2

Джерело тут витікає з порослої мохом западини у схилі, прямісінько у заглибину в камінні, таку собі купіль із холодною чистою водою, що віддає залізом. Купіль велика, завбільшки з кімнату, над нею перекинуто старезні, розм’яклі від віку колоди. Тертл сідає на колоду, скидає весь одяг, кладе зверху дробовик і опускається до кам’яного басейну. Тут вона шукає власної, особливої втіхи, і саме тут вона її віднаходить — чисту, холодну й живильну. Вона затримує подих та опускається на дно. Волосся зринає догори, обвиваючи її, ніби водорості. Підібгавши ноги до самих плечей, вона розплющує очі, дивиться вгору і крізь поцятковану дощовими краплями поверхню води бачить обриси тритонів, що лежать, розчепіривши пальці, і вайлувато крутять хвостами. Їхні обриси переломлені, розмиті, ніби в тумані — як воно й видно будь-що під водою. Холод живодайно впливає на неї, повертає її самій собі. Вона вигулькує на поверхню й видряпується на колоду, відчуває, як до неї повертається тепло, споглядає ліс довкруг себе.

Вона встає й обережно йде назад, підіймаючись схилом, ступаючи з п’ятки на носок. Під дедалі ряснішим дощем проходить між сволоками заднього ґанку, заходить у кухню, звідки проганяє чорнохвостого тхора, що вже був заніс лапу над тарілкою з кістками від стейку.

Тертл кладе дробовик на стойку, іде до холодильника, відчиняє його. Волосся прилипло до спини і розсипалося по обличчю. Вона розбиває яйця об стойку, випиває вміст і викидає шкаралупи у сміттєве відро. Чує, як зі своєї кімнати виходить Мартін і простує коридором. Він заходить у кухню і дивиться кудись повз дочку — визирає крізь відчинені двері на дощ. Вона нічого не каже. Кладе руки на стойку. На дробовику краплі дощу. Вода мерехтить також на гофрованих зелених набоях у бічному патронташі.

— Так, дрібното, — примовляє Мартін, виглядаючи повз неї надвір. — Так, дрібното.

Вона повертає лоток яєць у холодильник, дістає пиво і кидає йому. Він ловить пляшку.

— Ходімо, проведу тебе на автобус?

— Ти не зобов’язаний.

— Я знаю.

— Ти не повинен цього робити, тату.

— Знаю, дрібното.

Тертл нічого не відповідає. Просто стоїть собі мовчки біля стойки.

Вони йдуть разом стежиною під дедалі ряснішим дощем. Вода ллє суцільним потоком, наносячи соснові голочки в колії. Вони зупиняються на початку під’їзної доріжки, що веде до будинку. Уздовж розкришеного краю ґрунтівки гойдаються під дощем пахуча трава і вівсюг, стеблинками переплітаються польові в’юнки. Батько й донька чують, як у стоку під Прибережним шосе шелестить Слотергауз-крік. На нікелево-сірій поверхні океану хвилі збивають білу піну об чорні скелі.

— Ти тільки глянь на це, — каже Мартін, і Тертл дивиться, не розуміючи, про що він — про затоку, океан чи скелі.

Вона чує пахкання старого автобуса, який, здається, уже за поворотом.

— Бережи себе, дрібното, — похмуро кидає Мартін.

Автобус зі скреготом зупиняється, двері відчиняються, натужно зітхнувши і ляснувши гумовою облямівкою. Мартін вітає водійку, приклавши до серця руку з пляшкою. Супроти її веселого обличчя він сьогодні видається геть похмурим. Тертл підіймається по східцях і прямує по встеленому гумовим килимком проходу. Обабіч килимка у проході вмонтовано лампи підсвітки. Сьогодні борозни на килимку залиті водою, а обличчя учнів нагадують якісь тьмяні білі плями, недбало розкидані серед зелених сидінь. Автобус хитає, Тертл заточується й плюхається на вільне сидіння.

Щоразу, як автобус пригальмовує, вода вихлюпується з борозенок і затікає під сидіння, а учні гидливо піднімають ноги, щоб не замочити взуття. Тертл сидить і дивиться, як під нею потік води несе порожню пляшечку з-під рожевого лаку для нігтів. Через прохід від неї сидить схилена над книжкою Рілк, упершись колінами у спинку переднього сидіння. Вона погладжує пасмо волосся, пробігаючи по ньому великим і вказівним пальцями від коренів до самісіньких кінчиків. На її червоному дощовику «Лондон фоґ» мерехтять краплини дощу. Тертл задумується, чи Рілк, бува, не вдягнула той плащ до школи, міркуючи собі: «Гаразд, але з цим дощовиком треба обачніше». Така злива не характерна для цього сезону, однак Тертл не чула, щоб хтось цим переймався. Їй здається, що, крім тата, це нікого не обходить. Тертл цікаво, що подумала б Рілк, якби побачила її пізно ввечері в обшитій секвоєвими дошками кімнаті з краєвидом на Бакгорн-гіл, як вона сидить під лампою без абажура, схилена над розібраним пістолетом, і ретельно оглядає кожнісіньку деталь. Їй хотілося б знати, чи зрозуміла б її Рілк. Думає: «Та ні, звісно ж ні. Звісно ж, вона не второпає. Людям узагалі не властиво розуміти інших».

На Тертл старі джинси, вдягнені на чорні вовняні колготи, мокра футболка, що прилипла до живота, оливково-сіра армійська куртка, дещо завелика на неї, і чорна кепка з сіточкою. Вона думає: «Я ладна віддати все на світі, аби стати тобою. Я все віддам». Та це неправда, Тертл і сама знає, що це — неправда.

Рілк каже їй:

— У тебе гарна куртка.

Тертл відводить погляд.

Рілк похапцем додає:

— Ні, вона мені дійсно подобається. От знаєш, у мене немає таких речей. Ну, типу, таких кльових, старожитніх.

— Дякую, — каже Тертл, закутуючись глибше у куртку й ховаючи руки до рукавів.

— Усі ці речі з військового надлишку нагадують мені стиль а-ля Курт Кобейн.

Тертл відповідає:

— Дякую.

Рілк веде далі:

— Анна, типу, ріже тебе на самостійних із правопису, так?

— Хвойда довбана та Анна, — бурчить Тертл.

Куртка масивно огортає її плечі. Мокрі руки з білими кісточками стиснуті в кулаки й заховані між стегнами. З Рілк виривається вражений смішок, вона роззирається уздовж проходу в обох напрямках. Її шия дуже довга, волосся спадає рівними та блискучими чорними пасмами. Тертл невтямки, чому воно настільки блискуче, рівне, звідки цей лиск. Рілк повертається до Тертл, дивиться на неї великими очима, прикладає долоню до вуст.

— О Боже, — каже Рілк, — о Боже.

Тертл не зводить із неї погляду.

— О Боже, — повторює Рілк і по-змовницьки нахиляється до неї. — Не можна таке казати!

— Чого? — питає Тертл.

— Ну знаєш, насправді Анна не погана, — відповідає Рілк, досі нахилена до неї.

— Дучка вона тупа, — каже Тертл.

Рілк питає:

— Може, якось сходимо кудись, потусуємося?

— Ні, — відрубує Тертл.

— Що ж, — мовить Рілк після паузи, — приємно було побалакати. — І повертається до своєї книжки.

Тертл відвертається від Рілк, дивиться на спинку сидіння поперед себе, а тоді на вікно, по якому стікає вода. Двійко дівчат забивають скляну люльку. Автобус дрижить і смикається. «Та я радше, — думає Тертл, — розпанахаю тебе від сраки до самої твоєї сучої горлянки, аніж стану тобі подругою». Глибоко в її кишені лежить ніж «Кершоу зіро толеранс» без кліпси. Вона міркує: «От сучка, розсілася там із тим рожевим лаком, пробігаєш рукою по волоссю». Вона не розуміє, навіщо Рілк робить це — розглядає кінчики волосся. На що там дивитися? «Я ненавиджу усе в тобі, — думає Тертл. — Ненавиджу, як ти розмовляєш. Ненавиджу твій сучий голос. Ти так пищиш, що я тебе ледь чую. Ненавиджу тебе, ненавиджу ту слизьку устрицю у тебе між ногами». Тертл дивиться на Рілк і додає подумки: «Хай йому трясця, вона розглядає своє волосся, ніби дійсно бачить щось на тих сраних кінчиках».

Коли лунає дзвінок на велику перерву, Тертл спускається схилом до поля. У черевиках чвакає. Вона прямує до футбольних воріт, сховавши руки в кишені. По полю потічками струмує вода. За полем починається ліс, важкий і чорний від дощу, дерева у ньому чахлі й покручені через бідний ґрунт, тонкі, як жердини. Через калюжі повзе вуж, велично звиваючись із боку на бік. Голова піднята, чорна з зеленими і мідними смужками, вузенька жовта щелепа, чорна морда, блискучі чорні очиці. Він перетинає затоплений рівчак і зникає. Тертл кортить піти далі, втекти. Хочеться побачити світ. Піти звідси, рушити до лісу — це ніби відкрити барабан револьвера, прокрутити і знову закрити. Але ж вона обіцяла Мартіну, вона обіцяла, обіцяла, обіцяла. Він не витримає горя, якщо втратить її. «Хоча, — думає Тертл, — нічого з ним не станеться». Про той ліс вона багато чого не знає, але їй досить і того, що відомо. Вона стоїть серед поля, але почувається ніби замкненою у в’язниці. Дивиться на ліс і думає: «Це пекло, це справжнє пекло».

Лунає дзвінок. Тертл повертається й кидає погляд на школу на пагорбі. Низькі будівлі, алеї під навісами, юрба школярів у дощовиках, із ринв потоком цебенить вода.

3

— Здоров, малече.

Вона сходить на ґанок і спирає свій «AR-10» об одвірок. Це її гвинтівка, «льюїс», із прицілом «U. S. Optics 5–25x44». Дуже добра зброя, от лише заважка, холера. Навколо неї скаче, ляпаючи вухами, Розі.

— А хто тут хороший собака? — звертається Тертл до Розі.

Розі збуджено труситься, метляючи хвостом.

Дідусь сідає за розкладним столиком, плескає собі віскі на два пальці. Тертл сідає напроти нього, дістає з потаємної кобури «зіґ-зауер», виймає з нього магазин і кладе пістолет на стіл. Дідусь любить повторювати, що коли вже сідаєш пограти у крибідж^4 із онукою, то обоє мають бути без зброї.

Він питає:

— То ти прийшла пограти з дідом у крибідж?

— Ага, — відказує Тертл.

— Малече, а знаєш, за що ми любимо крибідж?

— За що, дідусю?

— Бо крибідж, малече, це гра низької, тваринної підступності.

Вона дивиться на нього, злегка усміхаючись, бо не розуміє, що це означає.

— Ой, малече, — каже він, — та я ж жартую з тобою.

— О, — киває вона і дозволяє усмішці осяяти обличчя.

Тертл трохи відвертається, соромливо прикусивши кінчик великого пальця. Так добре, коли дідусь жартує ось так із нею, навіть якщо вона не все розуміє.

Він дивиться на «зіґ-зауер». Кладе на нього руку, підносить його до очей. Затвор відведено, визирає дуло. Він оглядає, чи не замальцьоване воно, торкається пальцем, крутить сяк-так на світлі.

— Пістолет доглядає тато? — питає він.

Вона хитає головою.

— Ти сама доглядаєш його? — здогадується дідусь.

— Ага.

Він клацає важелем затворної затримки і знімає затвор з упору. Потім обачно знімає його з рами і сидить, розглядаючи напрямні пази.

— Але ж ти ніколи не стріляла з нього, — каже він.

Тертл піднімає колоду карт, виймає їх із коробки, тасує. Карти труться одна об одну з атласним шурхотінням. Рівняє колоду, постукавши об стіл.

— Е, ні, бачу, ти таки стріляєш із нього, — виправляється дідусь.

— А чому це гра низької, тваринної підступності? — питає Тертл, розбиваючи колоду й оглядаючи половинки.

— Не знаю, — відповідає він. — Так кажуть.

Вона щовечора розбирає цей пістолет і чистить його мідною щіткою й ватними дисками. Дідусь сидить, оглядаючи чисті, однак уже затерті пази, тоді повертає затвор на раму. Пальці тремтять, коли він ставить його на пружину. Він ніби забув, як управлятися із затворним важелем: сидить, розглядає упор і мов вагається, начебто на якусь мить забув, як поводитись із пістолетом. Тертл не знає, що робити. Сидить, тримаючи половини колоди в руках. Зрештою дідусь знаходить затворний важіль і двічі смикає його, доки нарешті вдається повернути його на місце. По тому тремтливими руками він закриває пістолет і повертає на місце кожух. Кладе пістолет убік і дивиться на онуку. Перетасувавши колоду, Тертл кладе її перед дідусем.

— Що ж, — каже він. — Ти вже точно не така, як твій старий.

— Га? — зацікавлено перепитує Тертл.

— А, — відповідає дідусь, — нічого, не зважай.

Він виставляє тремтющу руку і розбиває колоду. Тертл бере її та роздає по шість карт. Дідусь складає карти віялом, зітхає й починає їх поправляти. Тертл скидає карти. Дідусь знову зітхає, бере віскі своєю великою рукою і сидить, поволі крутячи склянкою, у якій тихо дзеленькають охолоджувальні камені.

Він вихиляє склянку, втягує повітря між зубами й наливає ще. Тертл мовчки чекає. Він знову вихиляє склянку й наливає третю. Сидить, повільно крутячи її в руці. Нарешті обирає дві карти і скидає їх. Відтак зрізає колоду, Тертл дістає першу карту — чирвову даму — і кладе на стіл. Дідусь ніби збирається поскаржитись на те, як перша карта визначила долю його розкладу, проте не встигає зронити бодай слово, аж йому ніби відбирає мову.

— Поперечки на твоєму пістолеті, — каже він за хвильку, — мають гарний вигляд.

— Ага, — відповідає Тертл.

— Так, вони мають чудовий вигляд, — повторює дідусь нерішуче.

— Я змащую їх, — пояснює онука.

Зненацька дідусь спантеличено роззирається довкола. Його погляд пробігає стелею, обшивкою «під дерево» на стінах, яка подекуди повідставала, маленькою тьмяною кухнею. У коридорі на підлозі валяється брудний одяг, і дідусь сердито супиться, оглядаючи це все.

— Твій хід, — оголушує Тертл.

Дідусь дістає карту й кидає на стіл.

— Десять, — каже він.

Тертл кидає п’ятірку, піднімаючи ставку до п’ятнадцяти.

— Дідусю? — озивається вона.

— Двадцять, — відповідає він, утворюючи пару.

— Тридцять, — мовить Тертл, кидаючи валета.

— Пас.

Тертл робить хід, кидає даму. Дідусь кладе сімку — з удаваним розчаруванням. Тертл кидає трійку, дідусь — шістку і каже:

— Малече, маю для тебе подарунок.

Він розстібає пасок і витягує старий ніж Бові. Шкіра на паску стара й так натерта піхвами, що аж блищить. Дідусь простягає ніж на долоні.

— Я більше ним не користуюся, — пояснює він.

Тертл відповідає:

— Поклади, дідусю. Ми ще не скинули руку.

— Малече, — каже дідусь, тримаючи ніж.

— Погляньмо, що в тебе в руці, — пропонує Тертл.

Дідусь кладе ніж на стіл перед нею. Шкіряне руків’я старе і чорне, сталеве лезо темно-сіре. Тертл тягнеться через стіл, забирає дідусеві карти і тягне до себе. Склавши чотири карти докупи, розглядає їх: пікова п’ятірка, пікова шістка, пікова сімка, пікова десятка і перша карта — бубнова дама.

— Так, — каже Тертл, — так.

Дідусь дивиться не на карти, а на неї. Тертл ворушить губами, рахуючи.

— П’ятнадцять — це два очки, ще п’ятнадцять — це вже чотири, сім — за послідовність і одинадцять — за одну масть. Нічого не проґавила?

Вона зараховує йому одинадцять очок.

Дідусь каже:

— Візьми його собі, малече.

Тертл відповідає:

— Я не розумію, дідусю.

Він пояснює:

— Тобі по праву належать деякі з моїх речей.

Вона хрускає одним пальцем, тоді іншим, а дідусь веде далі:

— Ти даси йому раду. Це гарний ніж. Просто полоскочи ним якогось сучого сина, то він зразу і всядеться. Тепер він переходить від мене до тебе.

Тертл видобуває ніж із піхов. Сталь ніби закоптилася від віку: окиснилась, як це часто буває з дуже старою чорною сталлю. Онука повертає лезо до себе. Це суцільна лінія без зазубрин і задирок, блискуча полірована грань. Вона м’яко проводить лезом по руці, і на вістрі збираються золотаві волосинки.

Дідусь каже:

— Візьми до нього ще гострилку, малече.

Вона йде на кухню, витягує шухляду, дістає стару шкіряну торбину з трьома точильними каменями й повертається до столу.

Дідусь каже:

— Тільки добре доглядай його.

Тертл сидить і мовчки розглядає лезо. Доглядати речі їй дуже подобається.

Розі, що допіру сиділа на підлозі між ними, зривається з місця, теленькаючи нашийником. Дивиться на двері, від яких долинає гучний стук. Тертл здригається.

— Це, мабуть, твій батько, — каже дідусь.

Мартін відчиняє двері й заходить. Підлога під ним скрипить. Він зупиняється, заступаючи собою світло.

— Господи, батьку! — гукає Мартін. — Мені не подобається, що ти п’єш перед нею!

— Але ж вона не проти, коли я трохи випиваю, — відповідає дідусь. — Правда ж, малече?

— Господи, Деніеле, — каже Мартін. — Атож, вона не проти. Їй чотирнадцять. Це не її справа, а моя, і я проти питва. І ти мав би розуміти, але, видно, тобі байдуже.

— Не бачу в цьому нічого страшного.

— Я не буду проти, — веде далі Мартін, — якщо ти вип’єш трохи пива. Це завжди будь ласка. Я навіть не заперечуватиму, якщо ти хлюпнеш собі «Джека» на палець-два. Але я проти, коли ти хиляєш більше. Це неправильно.

— Та нічого страшного, — каже дідусь, відмахуючись.

— Гаразд, — лагідно мовить Мартін, — гаразд. Тоді гайда додому, дрібното.

Тертл закриває кожух, вставляє магазин, ховає пістолет у кобуру. По тому встає, прихопивши ніж і торбинку з охолоджувальними камінцями, та йде до дверей. Мартін обіймає її за плечі. Вона піднімає «AR-10» і, повернувшись, глипає на дідуся. Мартін зволікає у дверях, тримаючи Тертл. Питає дідуся:

— Тату, з тобою все гаразд?

Дідусь відповідає:

— Усе добре.

Мартін знову питається:

— Може, зайдеш до нас на вечерю?

— Ой, — відповідає той, — у мене є піца в холодильнику.

— Заходь якось. Будемо раді бачити тебе, тату. Еге ж, дрібното?

Тертл мовчить, вона не хоче, щоб і її у це вплутували, не хоче, щоб дідусь приходив.

Мартін каже:

— Ну, хай буде по-твоєму. Втім, якщо передумаєш, просто зателефонуй, і я приїду й заберу тебе на машині.

— Ой, усе добре, — відповідає дідусь.

— І ще, тату, — каже Мартін, — тільки не сердься, але цій дівчинці потрібен справжній дідусь. Добре?

— Добре, — похмуро відповідає дідусь.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.