На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Франк Тільє

ПАЗЛ

Роман

Видавництво «Фабула»

2020

Оригінальна назва роману: Puzzle

Published originally under the title “Puzzle”

2013, Fleuve Editions, département d’Univers Poche, Paris

О. Колеснікова, пер. з фр., 2020

© «Фабула», макет, 2020

© Видавництво «Ранок», 2020

ISBN 978-617-09-6490-8 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина даної книжки не може бути відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Тільє Франк

Т39 Пазл. Роман / пер. з фр. О. Колеснікова. — Харків : Вид-во «Ранок» : Фабула, 2020. — 400 с.

ISBN 978-617-09-6428-1

Ілан і Хлоя — гравці із досвідом, у яких позаду чимало успішно пройдених квестів. Та цього разу на них і ще шістьох учасників чекає «Параноя» — напівмістична гра, до якої спробуй ще втрапити. Гонитва за призовими 300 000 євро відбуватиметься у будівлі покинутої лікарні для душевнохворих. Доволі швидко ігровий простір перетвориться на жахливу реальність. Повна картина залишиться неясною до самого останнього фрагмента. Ну що ж — на те він і пазл.

Захопливе, моторошне, добротне чтиво з геть несподіваним фіналом від визнаного майстра жанру трилера Франка Тільє.

УДК 82-311.4

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

А коли від давнього минулого не залишається нічого, коли люди повмирали, а речі зруйнувалися, тоді лише запах і смак — тендітніші, але більш живучі, більш нематеріальні, стійкі, незрадливі — залишаються ще надовго, наче душі, нагадують про себе, чекають, сподіваються, на руїнах усього іншого невтомно продовжують нести на собі, на своїх ледь вловимих краплинках, величезну брилу спогадів.

Марсель Пруст «На Сваннову сторону»

1

Уся команда медиків, які супроводжували Люку Шардона, зібралася навколо його ліжка. Коли він прокинувся, з його голови познімали електроди електроенцефалографа. Електрокардіограма та різні прилади, що були досі під’єднані до його тіла, свідчили про абсолютно стабільний стан.

Пацієнт, прив’язаний ременями за зап’ястя та гомілки, продемонстрував своє невдоволення.

— Я говоритиму лише з моїм психіатром. Усі решта — вийдіть, будь ласка.

Лікарняна палата швидко спорожніла. Люка Шардон спробував підняти голову, але не зміг.

— Не намагайтесь,— сказала йому Санді Клеор.— Дослідження було тривалим і складним, вашим м’язам знадобиться не один день на відновлення. Можливо, навіть кілька тижнів.

Психіатр сіла на край ліжка і прибрала пасмо каштанового волосся, яке закривало очі пацієнта. Цього разу ця вродлива жінка з коротким темним волоссям, якій було від сили тридцять років, була одягнена в цивільне, позбувшись свого надто офіційного білого халата. Ця державна лікарня була розташована за якусь сотню кілометрів від відділення важко хворих, де вона працювала.

— Ви чудово знаєте, що ми не можемо вчинити інакше, Люко.

— Завжди можна вчинити інакше.

— Як ви почуваєтесь?

Молодий чоловік повернув голову до єдиного вікна в палаті. Небо було затягнуте, грізне. Його очі знову зустрілися з яскраво-блакитними очима лікарки.

— Скільки часу ви намагалися вилікувати мене до мого прибуття сюди, лікарю Клеор?

— Ви цього не пам’ятаєте?

— Як я можу це пам’ятати? Хіба я не божевільний? Божевільному складно мати уявлення про дійсність і про час, хіба ні?

Клеор відповіла не одразу. Цього разу мовлення пацієнта здавалося їй абсолютно чітким і зв’язним. І не агресивним.

— Чотири місяці. Ви провели у відділенні чотири місяці… на даний момент.

— І ви вважали електрошок справді необхідним? Ви усвідомлюєте, якого болю ви мені завдавали упродовж усіх цих тижнів? Ви знаєте, як це — отримувати в організм сотні вольт? Відчуття, наче очі от-от вилізуть з орбіт, а всі вени от-от вибухнуть. Справді. Потрібно, щоб ви якось спробували, і ви зрозумієте. Психіатри повинні завжди тестувати свої методи лікування на собі, перш ніж піддавати їм інших.

Санді Клеор мигцем поглянула на ремені, що знерухомлювали зап’ястя пацієнта. Він був здатен напасти за долю секунди. Він уже не раз це робив. Психоз — страшне, руйнівне захворювання. Хворі, уражені ним, страждають від потужних галюцинацій, безумних ідей і більшість часу живуть у паралельній реальності, що дуже ускладнювало будь-яку форму лікування. Тим більше що Люка Шардон, параноїк навіть у миті ясності розуму, будь-яку спробу турботи або наближення персоналу сприймав як переслідування або змову проти нього.

— Завдяки електротерапії деякі спогади спливли на поверхню. Ваша пам’ять відкрилась вашому минулому. Це допомогло вам, хай би що ви про це думали.

— Припиніть, лікарю! Ви лише посилили мій страх і страждання. Ви думали, що лікуєте мене, але тільки поглибили проблеми.

Пищання електрокардіографа шаленіло. Тепер серце билося зі швидкістю 120 ударів за хвилину. Молодий чоловік подивився на катетер від крапельниці у передпліччі і спокійно видихнув.

— Ви багато разів говорили, просто в цій палаті, з цим великим любителем люльки доктором Полем Гамб’є, коли думали, що я «відсутній». Вам відомо, що ваші слова ледь не робили мене з кожним днем трохи божевільнішим?

— Визнаю, мені складно зрозуміти.

— Розкажіть мені про Сесіль Жанну. Як вона? Досі бачить мерців, що бродять слідом за нею?

— Так. Мерці досі там, поруч неї.

— І досі роздирає на собі шкіру, коли ви знімаєте з неї гамівну сорочку?

— На жаль, їй не набагато краще.

— Їй ніколи не стане краще. Мерці, яких вона постійно бачить, переслідуватимуть її, доки вона лишатиметься ув’язненою у вашій лікарні.— Він зітхнув.— Дуже шкода. Вродлива жінка. У неї таке красиве чорне волосся, що спадає аж до пояса. Я завжди любив дивитися на нього, торкатися його. Знаєте, Сесіль Жанна — це людина, яка багато значить для мене.

— Так, знаю.

Його погляд став відсутнім, перш ніж він знову звернувся до співрозмовниці.

— Поки я був прикутий до цієї лікарняної койки, дещо сталося, лікарю Клеор. Дещо, що, на мою думку, може неслабо поставити під сумнів ваші варварські практики.

Психіатр не розуміла, до чого він веде, але не дозволяла собі вийти з рівноваги, вона звикла до подібної поведінки та агресивних висловлювань.

— Якщо у вас є диво-засіб, то я вас слухаю,— обмежилась вона такою відповіддю.

— Спочатку в мене є питання. Ви — блискучий психіатр. Чи вважаєте ви, що свідомість здатна сама себе вилікувати? Очиститись від власної гнилі без зовнішнього втручання, без медикаментів, без лікарів? Знаєте, як оті садна, які ми в дитинстві набиваємо на колінах і які, навіть без антисептика, зрештою зникають самі.

Вона похитала головою.

— Одужувати — означає йти назустріч частині самого себе, тій частині, що була навмисно замаскована свідомістю. Більшість часу пацієнти не здатні самостійно йти на цю зустріч, тому що хвороба стає на заваді. Ми, психіатри, тут саме для того, щоб допомогти їм зруйнувати ці перешкоди.

Молодий чоловік чекав, коли вона на нього подивиться, він хотів, щоб вона в повній мірі усвідомила його слова.

— Я знаю правду. Я точно знаю, що сталося того дня, 22 грудня, лікарю. Я знаю, хто вбивця цих восьми гравців. Я бачу його обличчя, як зараз бачу вас.

Санді Клеор стрепенулась. Її пацієнт ще ніколи не говорив таких слів. Для нього вона зазвичай була лише переслідувачкою, частиною змови, метою якої було знищити його. Вона намагалась зберігати нейтральний тон, але в ній кипіло хвилювання.

— І хто ж він? Що саме ви знаєте про день 22 грудня?

Люка Шардон подивився на годинник над телевізором.

— Тоді виймайте свій маленький сірий диктофон, лікарю, ну, той, якому ви довіряєте усі ваші нікчемні умовиводи та оцінки.

— Я лишила його у відділенні.

— Як вчасно. Вирушайте, поки не пішов сніг, поверніться до палати, яку я займав, перш ніж потрапити сюди. Я там дещо сховав, усередині одного з металевих прутів від ліжка. Я б хотів, щоб ви привезли це разом з вашим диктофоном, це справді того варте. І сподіваюсь, що у вас удосталь часу. Адже історія, яку я збираюсь розповісти, перевершує усі ваші очікування.

2

22 грудня

Того ранку у серці Альп було морозно і сухо. Погода кусюча, але ідеальна для того, аби взути снігоступи і вирушити на прогулянку, що й збирався зробити старший сержант П’єр Боніфас, якби не цей жахливий терміновий виклик. На іншому кінці дроту екскурсовод ледве міг говорити, досі шокований своєю знахідкою.

Гелікоптер національної жандармерії, що віз Боніфаса та його напарника, тепер пролітав над листяним лісом. Попереду перші промені сонця загравали з горами, їхні шовковисті кінчики губилися в безмежності, аж до Швейцарії з одного краю та до Італії з іншого. За свою двадцятидворічну кар’єру Боніфас ніколи не втомлювався від цього видовища, щодня інакшого і так само витонченого, як кольори на палітрі художника. Проте того ранку він майже не звертав на нього уваги. Його думки блукали деінде.

Біло-синій гелікоптер пролетів над озером і приземлився на маленькій галявині на висоті понад тисячу чотириста метрів над рівнем моря. Рух гвинтів здійняв хмарки снігу. Згорбившись і сховавши носи у коміри темно-синіх парок, зі снігоступами в руках, двоє офіцерів побігли до чоловіка, одягнутого в теплий лижний костюм. Вони привіталися, взули снігоступи та швидко пішли.

— Ви ні до чого не торкались? — запитав Боніфас.

Гід повертався назад тим самим шляхом, йдучи власними слідами. Це був міцний широкоплечий здоровань, у якого один крок був як два кроки Боніфаса. На щастя, ця ділянка лісу була відносно рівною, посередині між долиною та пагорбами, які простягалися зигзагами до вершин.

— Ні. Я одразу зателефонував до жандармерії.

— Ви вчинили правильно. Тепер розкажіть нам детальніше, що сталося.

Удалині пілот гелікоптера заглушив мотор, повернувши горам їхню білосніжну тишу. Ліс густішав, стовбури навколо них стояли настільки щільно, що світло просочувалось крізь листя, наче золоті блискітки. Цього зимового ранку уся природа, здавалося, затамувала подих.

— Коли вийдемо до стежки, побачимо гірський притулок Гранд-Масиву — стару будівлю, яка тепер належить місту. Це місце для перепочинку, без водопостачання, без опалення, де можуть переночувати, сховавшись від негоди, з десяток мандрівників. Він розташований посеред острівця на озері.

— Знаю,— сказав Боніфас.— Колись мені довелось бувати тут з родиною, давненько це було. Неймовірна місцина.

Гід проторював собі шлях у чагарнику.

— Так, неймовірна, можна й так сказати… Минулого тижня мандрівники повідомили в службу туризму про протікання даху. Учора вранці я приніс деякі інструменти, там треба було залатати дірку і зацементувати черепицю. Сьогодні покрівельник мав закінчити ремонт.

Боніфас та його підлеглий дихали дедалі важче. Лютий холод стискав горло, а гід рухався вперед так само швидко. Здавалося, цей чолов’яга зроблений із граніту.

— Притулок заповнений круглий рік, навіть зараз, у період складних погодних умов. Мандрівники приходять, і якщо тут уже немає місця, то вирушають до іншого, платного притулку, розташованого трохи вище.

Троє людей пригинались, розсували рукавицями гілки, обважені кристалами льоду. Ця білизна довкола створювала сюрреалістичні декорації. Природа демонструвала свої найрозкішніші прикраси, але в цій частині гірського масиву залишалась небезпечною, спонукаючи не втрачати пильність ані на мить.

— Перш ніж температура впала, майже до півночі йшов сніг. Коли я приїхав до притулку сьогодні вранці, то одразу зрозумів, що щось не так, бо в снігу навколо притулку не було жодного сліду від снігоступів. Однак напередодні прибули люди, і це означало…

— Що ніхто не виходив.

Через кілька хвилин чоловіки вийшли з листяного лісу. Знову з’явилось світло, що сліпило, відбиваючись від вершин. Боніфас надів сонцезахисні окуляри. Відсутність хмар обіцяла чудовий день. Жандарм шкодував, що він зараз тут, тим паче в неділю. Опинившись першим на місці злочину, він знав, що доведеться готувати звіти і заповнювати безліч папірців.

Озеро з островом було нижче, досі в крижаній тіні гір. Гід продовжував розповідати:

— Скрізь була кров. На ліжках, на стінах, на підлозі. Я побачив щонайменше три тіла, ліворуч від входу. Майже всі спали одягнені і взуті в лижні черевики — настільки холодно було вночі. На них напали зі спини, їх наче… їх наче пронизав град. Я не заходив усередину. Я побіг і почав телефонувати всім. І забув на вулиці свою сумку.

Він зупинився і подивися на Боніфаса.

— Звісно, тікати було тупо. Я мав перевірити, чи хтось іще був живий.

— Ви вчинили правильно. Принаймні місце злочину не чіпали, це головне.

Боніфас економив слова, зосередившись на небезпечному спуску. Хода на снігоступах вимагала техніки та уважності. Вони доволі швидко досягли озера і моста, що дозволяв дістатися острова. Пройшовши кілька хвилин невеликим лісом, вони нарешті дійшли до чималої кам’яної будівлі, поряд з якою лежала велика сумка гіда. Жандарм різко спинився, прикутий поглядом до землі. Інстинктивно розстібнув кобуру на поясі.

— Ці сліди кроків…

Окрім слідів гіда, залишених годину чи дві тому, від укриття вели ще одні сліди. Вони звертали праворуч і заходили за будівлю. Людина, що їх лишила, перед тим вступила в кров.

— Їх тут не було,— сказав гід.

— Точно?

— Точно. Вранці сніг був недоторканий, абсолютно чистий після ночі.

Вони замовкли. Старший сержант уважно роздивлявся навколо. Невже гід прийшов саме тієї миті, коли вбивця щойно скоїв злочин і готувався тікати? Йому було страшно уявити, що б сталося, якби їхній супутник увійшов до притулку.

Швидким рухом він зняв снігоступи, увіткнув їх у сніг, скинув рукавиці. Тепер кожен міцно стискав у руках свій «Зіг Зауер». Жандарм знаком показав колезі йти по слідах, а сам рушив до вхідних дверей, які лишались прочиненими. Він штовхнув їх ліктем, цілячись зброєю перед собою.

Боніфас повільно зняв сонцезахисні окуляри. За своє життя він уже бачив з десяток місць злочину, але одразу зрозумів, що це закарбується в його пам’яті до кінця його днів.

Ступивши кілька кроків усередину, він нарахував п’ять тіл праворуч, потім ще три ліворуч. Декого, досі загорнених у спальні мішки і повернутих обличчям до стіни, смерть застала уві сні. Інші — на підлозі, одягнені та взуті, намагались учепитися в ніжку ліжка. Один з них, абсолютно голий, важив, мабуть, близько ста тридцяти кілограмів й, очевидно, не зміг захиститися.

Боніфас сховав підборіддя у комір парки, щоб залишати у приміщенні якомога менше своїх біологічних слідів. Він обережно наблизився до нерухомих тіл, що лежали спиною до нього, щоб упевнитись, що серед них ніхто не вижив.

Мертві. Усі мертві.

Жандарм уже уявляв вісім тіл, що лежать в ряд на столах у патологоанатома. Він уявляв обличчя рідних, яким потрібно буде повідомити цю звістку. Що цікаво, тієї миті у нього виникло бажання зателефонувати дружині і сказати їй, як сильно він її кохає.

У нього під ногами лежала дівчина, якій, напевно, не було й тридцяти. Вона дивилася у стелю широко розплющеними очима, розкинувши руки, наче віддавалась небу. Її теж не пощадили.

Випроставшись, Боніфас помітив закривавлену викрутку з оранжевим руків’ям, що лежала біля плінтуса, поряд з ящиком з інструментами. Мабуть, це і було знаряддя вбивства, яким убивця бив своїх жертв у шию, в груди, в спину. У всіх без винятку мандрівників були колоті рани в різних частинах тіла.

Ці п’ятеро чоловіків і три жінки заснули поруч із вбивцею, якщо вірити відсутності слідів, що вели б у напрямку до притулку.

Раптом надворі почувся крик. Його напарник кричав: «Не рухатись! Не рухатись!»

У стані максимальної напруги Боніфас кинувся надвір, знаком показав гіду лишатися на місці й оббіг будівлю. Навколо на снігу починало відблискувати сонце, а гори простягали свої гранітні брили до неба, ніби для того, щоб захистити цих чоловіків, які виявили абсолютний жах. Жандарм побачив свого напарника, що тримав на мушці закривавленого чоловіка. Тепло одягнений, у шапці, натягнутій на лоб, він сидів, спершись на стіну, підтягнувши коліна до тулуба. Він підняв вологі від сліз очі на жандармів і спитав моторошно нейтральним тоном:

— Мене звати Люка Шардон, я не зробив нічого поганого. Лише скажіть мені: звідки вся ця кров? І що я роблю тут, посеред гір? Я нічого не пам’ятаю.

3

Чотири місяці по тому

Молодий чоловік сидів на краю ліжка, склавши руки на грудях.

— Що означає «ІЛ АН 2-10-7»?

— Відчепись від мене з цим питанням раз і назавжди. Доброї ночі.

— Щодо доброї — не певен. Вона буде радше довгою.

— Що ти маєш на увазі?

— О, нічого. Нічого такого. Доброї ночі від хлопця з палати 27.

Санітар зібрався зачинити двері.

— Алексіс Монтень? — покликав молодий чоловік.

— Що?

— Ти єдиний, окрім Сесіль Жанни, хто мені тут подобався. Єдиний, хто не бажав мені зла.

— Ніхто не бажає тобі зла. Ти тут чотири місяці, і тобі вже пора затямити це.

Крупна постать санітара нарешті зникла. Почувши, що двері зачинилися, пацієнт розвернувся до ліжка, стягнув з нього простирадло і розстелив його на лінолеумі, яким була вкрита підлога в палаті.

— Сім, вісім, дев’ять…

Ніхто ніколи не міг пояснити йому, що означав синій напис, вишитий у верхньому лівому кутку простирадла:

«ІЛ АН 2-10-7». Медики знали силу-силенну складних слів, були здатні оперувати науковими фразами, але впадали в ступор перед дурнуватим написом на тканині. Може, це таємний код? Чарівна комбінація, здатна відімкнути двері цієї лікарні? Це тривожило його всі ці місяці, і тепер, врешті-решт, він помре, так і не дізнавшись цього.

Він обережно відірвав шматок простирадла, на якому містився цей напис, і запхав його всередину одного з прутів ліжка, який він розхитував тижнями. Можливо, наступному пацієнтові, що незабаром займе цю палату, пощастить його зрозуміти, якщо тому, звісно, спаде на думку витягти прут і зазирнути всередину.

За довгий час йому вдалося відкрутити ліжко від підлоги. Здіймаючи якомога менше шуму, він поставив його у вертикальне положення і спер об стіну. Потім скрутив простирадло так туго, як тільки міг, і, ставши на стілець, прив’язав його до верхніх металевих прутів.

— Сто вісім, сто дев’ять, сто десять…

Він востаннє перевірив крізь крихітне віконце в дверях, чи ніхто не йде. До першого обходу у нього було близько трьохсот секунд, щоб діяти. Він накинув на голову наволочку. Існував ризик, що буде складно, але він подумки репетирував цю сцену сотні разів: йому вдасться.

Навколо була сіра, нейтральна, сувора палата. Єдиною річчю, яку йому дозволили мати, була колода гадальних карт Таро, що лежала на нічному столику. Сесіль Жанна зналася на них, вона стверджувала, що читає по картах майбутнє, і напророкувала йому «непевну» долю. Йому подобалось намагатися вгадати карти, перш ніж перевернути їх. Одна з небагатьох розваг тут і, без сумніву, одна з найгірших, які тільки могли існувати. Як вижити в цьому місці, яке щохвилини робить тебе ще божевільнішим?

Незважаючи на наволочку на голові, що закривала видимість, він перевернув карту Таро і кинув її на підлогу.

Крізь тканину він побачив, що це карта «Повішеник». Сесіль Жанна вже тлумачила її: карта говорить нам, що не все в наших руках й іноді слід підкоритися долі. Він не збирався коритися долі. Він боявся лише одного — що чекає на нього по той бік, після смерті. Спочатку буде чистилище: місце, яке він уявляв крижаним, моторошним, з маленькими камерами, в яких кожен замкнений очікує Суду. Цей обов’язковий перехід лякав його понад усе.

Залізши на стілець, він спокійно обмотав простирадло навколо шиї. Вузол висів приблизно на висоті метр вісімдесят над підлогою. Йому знадобиться багато сили волі та сміливості. Але це був єдиний спосіб утекти звідси. Віднайти свободу. Сесіль Жанна дуже засмутиться. Можливо, врешті-решт вона також піде за ним.

— Двісті тридцять один… Гру завершено.

Він задер голову до захищеної синьою решіткою лампочки на стелі і відштовхнув стілець ногою. Мотузка з простирадла натягнулася, як і його кінцівки, коли петля зашморгнулася на шиї. Його ступні були за два чи три сантиметри від підлоги. Небагато, але достатньо. Останнє, про що він подумав, був, як не дивно, напис на простирадлі.

* * *

Ілан різко підскочив, йому перехопило подих.

Він прикрив очі рукою, коли яскраве сонце знадвору засліпило його обличчя, і йому знадобилось кілька секунд, щоб усвідомити, де він.

Який жахливий кошмар.

Котра година? Скільки часу він проспав?

Судячи з усього, небагато — він відчував важкість і слабкість. Він машинально встав і пішов до вікна, обхопивши руками плечі. Було нестерпно холодно, вічні проблеми з опаленням. На щастя, потужне світло, що під кутом падало на підлогу, трохи зігрівало його. Злегка засліплений, він стояв біля вікна, коли на телефоні заграла мелодія «Knockin’ on Heaven’s Door» Боба Ділана.

Останнім часом, окрім шефа, йому більше ніхто не телефонував. Стоячи обличчям до світла, Ілан не поворухнувся, досі приголомшений жахливим сном. Усе здавалось йому таким реалістичним, кожна деталь врізалась у пам’ять із вражаючою точністю: блакитна решітка на лампі на стелі, крихітне віконце у дверях без ручки, дивний напис на простирадлі. Це явно була палата психлікарні.

Справжня палата психлікарні, цілком реальна.

У нього перед очима досі був цей тип, що накидав петлю собі на шию. Ілан не розгледів його обличчя, так, наче картинка уві сні стала чіткою лише тоді, коли чоловік напнув на голову наволочку. Хай там як, його одягли і замкнули, як буйних божевільних, в огидний блакитний костюм. Який сенс цієї жахливої сцени? Йому було невластиво пам’ятати свої сни…

Телефон розривався. Ілан завагався, щоб якнайдовше насолодитись білим сліпучим гарячим світлом, а тоді нарешті повернувся до темного кутка кімнати. Він миттю накинув светр і спортивні штани, перш ніж схопити мобільний, на екрані якого висвічувався незнайомий номер. Узявши слухавку, він сів за ноутбук, щоб переглянути електронну пошту. Нічого нового, окрім кількох дебільних реклам.

— Так?

Ілан поклав руку на батарею, що була холодна мов лід.

— Ілане? Це Хлоя.

Молодий чоловік відвернувся від монітора і почав нервово мацати ігрові фігурки, нагромаджені на столі. Хлоя… Він уже більше року не чув цього імені, хоча й ніколи не забував його. І це спричинило ефект вибуху в животі.

— Хлоє?

— Добре, що ти не змінив номер. Як ти?

— Чого ти хочеш?

— Я нарешті знайшла доступ до гри. Я знайшла доступ до «Параної».

Ілан глибше вмостився в кріслі на коліщатках напроти двох компів, що безперервно завантажували піратські фільми. На іншому кінці дроту він чув гудіння мотору автомобіля. І схвильований голос своєї колишньої дівчини.

— Минув рік, а ти продовжуєш шукати те, чого не існує,— сказав він.— «Параноя» — це просто брехня. Масштабна ілюзія. Не можу повірити, що ти досі мариш цим!

— Ні, гра існує, вона абсолютно реальна. І вона проходить у Франції.

Ілан не стримався і позіхнув. Він погано спав останні дні, і втома дедалі сильніше давала про себе знати.

— Слухай, я саме був у ліжку. Я змерз і мені не терпиться зробити лише одне: повернутися під ковдру.

— Твої ночі досі поглинуті полюванням на скарби? Чим зараз зайнятий? «Срібною зіркою»?

— Я вже більше десяти місяців працюю, Хлоє. На паршивій заправній станції, але це дозволяє мені заробити на шматок хліба і створює видимість соціального життя. Єдиний зв’язок, який у мене досі лишається з цією грою,— це сценарії, які я намагаюся пристроїти. Я зав’язав.

— Я лише за десять кілометрів від твого дому. Якщо ми переможемо у цій грі, ти зможеш покинути свою відстійну роботу і щодня їсти в ресторанах, якщо захочеш. До зустрічі і… рада була тебе чути.

Вона поклала слухавку. Ілан кілька секунд сидів, роззявивши рота. Цей дзвінок нагадував грім серед ясного неба. Хлоя Сандерс збиралася знову увійти в його життя дивовижним і несподіваним чином. Нарешті він підвівся, трохи похитуючись. Яскраве світло зникло, і кімната занурилась у крижані сутінки. Потираючи плечі, він задумливо підійшов до вікна.

Вікна спальні на другому поверсі виходили на великий круглий сад із замерзлими полями на задньому плані, що простягались до самого небокраю. Красива біла стрічка з’єднувалась з небом десь там, на горизонті. Навколо ані будинків, ані сусідів. Маленький город на задньому дворі заріс, безладно розрослись бур’яни. Батько завжди вирощував томати, кабачки та редьку. Але відколи його батьки зникли, Ілан усе занедбав.

У тому числі й себе самого.

Зіщулившись від холоду, він попрямував до ванної, що містилась поряд зі спальнею, і увімкнув воду. Вода теж крижана. Він благав, щоб бойлер не зламався і несподівано сам для себе похукав на дзеркало. Скільки він уже в цьому клятому будинку? Він став завеликим для нього одного. Навіть тут, у домі рідних батьків, він почувався чужим.

Він лише збризнув обличчя невеликою кількістю води і поголився. Йому ще не було тридцяти, але в такому занедбаному стані він здавався на п’ять років старшим. Хлоя завжди казала, що його очі — наче бурхливий океан, але на що вони були схожі сьогодні, ці очі, почервонілі через поганий сон, нудну роботу та всепоглинальну тугу за батьками?

Він спробував приховати свою збентеженість, зачесав назад волосся середньої довжини, заправивши пасма за вуха. Такі прості рухи, які, втім, здавалися йому такими далекими… Аж тут він помітив на лівому передпліччі дивний слід. Маленький кратер, схожий на укус комахи. Ілан уважно роздивився отвір, піднісши руку до світла лампи. Звідки ця штука тут узялась? Павук чи якась інша комаха не змогли б зробити таку рану. Ні, це було більше схоже на слід від голки шприца. Наче після забору крові або якоїсь ін’єкції.

Ілан поспішно збіг сходами вниз і насторожено перевірив по черзі усі виходи. Жодне з вікон не було розбите, усі три замки на дверях неушкоджені, подвійна шиба, що виходила на веранду на задньому дворі, ціла. Вочевидь, жодна людина сюди не заходила і не нападала на нього, якщо тільки не мала ключів.

А ключі не міг мати ніхто. Ілан змінив усі замки кілька тижнів тому.

Він був тут, живий і неушкоджений.

«Живий, але зі слідом, походження якого ти не знаєш. А якщо це були вони?»

У підвалі увімкнути бойлер йому не вдалося. Він знайшов номер телефону сервісного центру, указаний на звороті, і зателефонував слюсарю з компанії «Силамб», який прийде не раніше, ніж за кілька днів.

— До речі, ви знали моїх батьків? — запитав він, домовившись про візит.— Жозефа та Ангеліну Дедіссе?

Але той уже поклав слухавку.

Ілан швидко піднявся нагору, тепліше одягнувся й підібрав листи, просунуті під вхідні двері. Чималий пакунок листів від компаній «Юбісофт», «Анкама» та «Адерлі», яким Ілан надсилав уривки сценаріїв відеоігор. За останні кілька років він розробив на папері три оригінальні історії з текстами та чудовими малюнками, які досі не знайшли замовника.

Знову негативні відповіді, як завжди. Від цього опускалися руки. Вони навіть не просили почитати продовження сценаріїв, навіть не намагалися з ним зустрітися. Наче його не існувало.

Ілан з відразою зіжмакав аркуші і подумав про своє майбутнє. Щоразу, коли він заходив у магазинчик на заправці, у нього виникало відчуття, наче йому бракує кисню. Але що ще робити? Без диплома складно знайти хорошу роботу, особливо в галузі розробки відеоігор, де вимагають рекомендацій.

Він продовжив розбирати пошту. Там також були дві поштові листівки, адресовані батькам,— привітання з Різдвом та Новим роком. Його батько й мати офіційно вважалися померлими, однак їхні далекі колеги, що жили за кордоном, продовжували слати їм листи. Ілан ніяк не міг змиритися і повідомити цим незнайомцям, що батьки тут більше не «живуть».

Насправді поліція так і не знайшла тіла. Лише їхній човен, що був знищений штормом, коли вони вийшли в море. Для всіх і офіційно вони потонули, як зазначали свідоцтва про смерть, що лежали десь у комоді.

Але Ілан тиждень за тижнем повторював собі: у цій історії все суперечило логіці. Чого б це його батьки, чудові мореплавці, виходили в море, коли було прогнозовано сильний шторм? Тому молодий чоловік жив із тягарем скорботи, що ніяк не полишав його. Йому потрібно було побачити тіла, упізнати їх напевне, щоб покінчити з цим раз і назавжди і припинити жити з привидами.

Немає нічого гіршого, ніж не мати відповіді. І ніколи не дізнатися.

«Сподіваємось, що у вас усе добре, і бажаємо вам усього найкращого у новому році. Обіймаємо. А якщо опинитесь у Таїланді, то обов’язково завітайте до нас…»

Він перегорнув листівку і взяв останній лист. Він був адресований якійсь Беатрисі Портінарі, яка, згідно з адресою отримувача, мешкала у Парижі, на бульварі Распай. Але цю адресу було закреслено і написано: «За вказаною адресою не проживає». Мабуть, отримувач нещодавно переїхав.

Як цей конверт опинився у нього? Ілан поклав лист на стіл. Пізніше віднесе його на пошту, якщо не забуде.

Лист зник під стосом інших листів — рахунків та непотрібної реклами.

Тієї миті були нагальніші справи, ніж похід на пошту.

На вулиці грюкнули дверцята машини.

За два тижні до Різдва Хлоя Сандерс, його колишня дівчина, яка кинула його рік тому, абсолютно несподівано знову об’явилась у його житті.

4

«Дофіне Лібере»{1}

Ф. ле Фонт «Різня на висоті»

23 грудня

Це мав бути звичайний день незадовго до Різдва. Чудовий час підготовки до Святвечора, прогулянок під сонячним небом та катання на лижах. Але цього тижня всю долину охопив шок. Адже у вівторок уранці жандарми з жахом виявили бездиханні тіла восьми людей у гірському притулку Гранд-масиву, лише за кілька кілометрів від Морзіна і за два кроки від швейцарського кордону. Стара будівля, що належить місту і розташована на острові на озері Іброн, була призначена цілий рік приймати у своїх стінах мандрівників.

Згідно з першими даними розслідування, троє жінок і п’ятеро чоловіків, знайдених на місці, були вбиті уві сні викруткою, знайденою в ящику з інструментами. Підозрюваного у злочині було знайдено просто за будівлею, він сидів на снігу і вперто заперечував свою провину у скоєнні цих жахливих учинків. За словами старшого сержанта П’єра Боніфаса, який одним із перших прибув на місце подій, чоловік ніяк не міг згадати причину свого перебування в горах. Він здавався цілковито приголомшеним і не чинив жодного опору при затриманні.

Проте численні факти вказують на те, що цей чоловік винний. Перший факт, але не останній — його відбитки пальців було знайдено на руків’ї знаряддя вбивства, а в крові навколо трупів, що лежали на підлозі, залишились сліди його підошов.

Наступне: його речі — наплічник, спальний мішок і одяг — були знайдені в будівлі, на одній з постелей праворуч. Очевидно, він там ночував. Надворі сліди на снігу свідчать про те, що ніхто, окрім цього чоловіка, не заходив і не виходив з будівлі після 23 години попереднього дня — дати останнього снігопаду за даними місцевої метеостанції. А згідно з висновком судмедексперта, жертви були вбиті між першою годиною ночі та четвертою годиною ранку — отже, логічно, що їхній убивця перебував у будівлі з минулого дня.

Підозрюваний у вчиненні злочину, також зі слів жандармів, повністю втратив самовладання, навіть впав в істерику, коли дізнався, що серед нещасних жертв була його дівчина. Ледь не втративши свідомість, він почав говорити про змову проти нього, про викрадення, брехню і запевняв, що його дівчина в безпеці, спокійно сидить удома за шістсот кілометрів звідти. Він навіть просив повернутися додому, вочевидь, забувши причину свого перебування на висоті понад тисячу метрів, як і про криваві сліди, що досі лишались на його черевиках.

Ось така моторошна і дивна справа. Чи свідомо підозрюваний заперечує очевидне? Чи міг його настільки охопити шок, що він утратив пам’ять? Чи ж він говорить щиро, а до вбивства його підштовхнув психічний розлад? Розслідування обіцяє бути непростим.

Що насправді сталося тієї злощасної ночі проти 22 грудня? Поки зарано говорити. Але з огляду на предмети, виявлені серед особистих речей туристів (мапи, компаси, головоломки), здається, що всі вони брали участь у полюванні на скарби чи у квесті в реальних умовах, можливо, схожому на знамениту «Срібну зірку», надзвичайно складні елементи якої доступні в інтернеті, і жодній спільноті «мисливців» досі не вдалося розгадати їх до кінця.

Власні пошуки привели цих дев’ятьох людей у гори, і вони скористалися притулком, щоб переночувати. Саме тоді й сталася ця незбагненна трагедія. На даний момент це лише припущення, розслідування походження цього загадкового полювання на скарби саме триває.

Після затримання підозрюваного помістили до в’язниці у Бонвілі, поки триває пошук нових даних, що проллють більше світла на цю моторошну подію.

5

Ілан Дедіссе чекав на Хлою на ґанку, закутавшись у товстий кардиган з білої вовни. Йому здавалось, що він не впізнає свою колишню дівчину. З білявки з довгим волоссям вона перетворилась на коротко стрижену брюнетку. Нова машина, новий образ, що робив її більш зрілою і такою інакшою. Справжня жінка, вродлива й активна, що крокує в ногу з часом. Одягнена у шкіряний плащ, вона, як завжди, пересувалась перебіжками. Вона наче тікала від часу чи навпаки — намагалася його наздогнати.

Вони привітались, поцілувавшись у щоку.

— Тебе не впізнати. Навіть очі…— Блакитні лінзи. Це дуже модно.

Вона зміряла його поглядом.

— Знаю,— випередив її чоловік, знизавши плечима.— У мене теж багато чого змінилось, і зовсім не в хорошому сенсі. Але навіть із кількома зайвими кілограмами я досі той самий Ілан, якого ти знала.

— Вага — це пусте. Але у тебе дуже бліда шкіра. Ти хворий? Якби я знала…

— Напевно, це тому, що в мене зараз немає опалення і я трохи виснажений. Я працював уночі.

Він відійшов, щоб впустити її в дім.

— Бойлер здох, у будинку холодно, як у морзі. Але ти заходь. Я приготую смачну гарячу каву.

Ілан дивився, як вона прямує до вітальні. Стіни прикрашали пейзажі, але це були радше сумні сцени: зображення вмираючої природи, на яких дерева втрачають листя, а кольори тяжіють до темно-помаранчевих відтінків. Відколи Хлоя востаннє сюди заходила, Ілан нічого не чіпав, навіть численні фотографії батьків, розвішані практично скрізь. На світлинах, де він позує в товаристві батька та матері, Ілан був значно молодшим. Хлоя познайомилась із ним за рік до їхнього трагічного зникнення, але їй так і не довелось з ними зустрітися.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

64

Історія закінчилась.

Годинник на стіні лікарняної палати показував майже першу ночі.

Санді Клеор вимкнула диктофон. Її пацієнт, Люка Шардон, говорив більше шести годин із моменту прибуття до палати. Якщо додати ще обстеження, які він пройшов посеред вечора…

Виснажена, вона підвелася і підійшла до нього.

— Ви забули шматок простирадла на стільці,— сказав Шардон.— Не загубіть його, він важливий для мене. Напис на ньому — це останнє, про що я подумав, перш ніж впав у кому.

Клеор підійшла, взяла шматок тканини і поклала його на нічному столику — так, що напис «ІЛ АН 2-10-7» було добре видно.

— Тепер це все, що від тебе лишається, «Ілан 2-10-7»,— сказав Люка Шардон, дивлячись на маленьку білу смужку.— Звичайний шматок простирадла.

Він поглянув на співрозмовницю.

— Ілан Дедіссе… «Ilan deux-dix-sept»{19}. Як ви це поясните? Приголомшливо, чи не так?

Психіатр була вражена розповіддю. Їй знадобився час, щоб відповісти.

— Я помітила, що назви барж, поштових марок та лабораторії, які ви згадували під час своєї розповіді, відсилають до об’єктів з вашого світу. «Абіліфай» застосовується для лікування шизофренії. «Авлан» — назва, яку ви дали марці,— це бензодіазепін, «Еффексор» — це…

— Антидепресант…

Ілан подивився на крапельницю, що була введена в його передпліччя.

— То ось звідки цей фіолетовий слід на моїй руці.

— Неймовірно. Ваша історія сповнена подібних дрібних деталей. Ваш розум використав те, що вас оточує, щоб… вибудувати цей неймовірний сценарій. Він використав назви медикаментів, імена, що натякають на світ відеоігор, як-от Соні, Маріо, а також безліч відсилок до «Пекла» Данте, зокрема для того, щоб оживити місце дії, людей…

Люка Шардон дивився психіатру в очі.

— Ця історія була не просто вигаданим сценарієм, вона відкрила мені правду, лікарю. Я вбив усіх цих людей, включно з моєю колишньою дівчиною Хлоєю. Я вбив їх у гірському притулку, коли вони відпочивали після важкого дня полювання на скарби. Тепер я це чітко пам’ятаю. Це дійсно правда?

Санді Клеор кивнула.

— Так. Ви пам’ятаєте, за яких саме обставин?

— Того вечора ми сварилися з Хлоєю, я хотів повернутися додому.

— Чому?

— Я погано почувався надворі, паморочилося в голові. Світло, висота, усі ці гравці… Я хотів повернутися до своєї кімнати, замкнутися там, щоб навколо мене нікого не було. Але Хлоя змусила мене залишитися. Йшов сніг, починало темнішати, повернутися того ж вечора було неможливо. Тоді я забився в куток у тому притулку і не ворушився. Але… щось стукнуло мені в голову. Я чув крики, я…

Він замовк на декілька секунд, перш ніж продовжити.

— Потім біля мене опинився відчинений ящик для інструментів. З тією викруткою з оранжевою ручкою… Не знаю, що на мене найшло. Посеред ночі я стиснув їй в руці аж до болю. І…

Він заплющив очі. Його обличчя скривилось, м’язи напнулися під ременями.

— Вдарив… Я всіх їх убив… Я…

Тепер він ридав.

— Чому? Чому я це зробив? Я ж не вбивця.

— Саме тому вас визнали неосудним.

Психіатру було важко зберігати ясність думок. Неймовірна історія, яку розповідав її пацієнт упродовж декількох годин, не підлягала розумінню.

— Ви усвідомлюєте, що те, що ви пережили під час коми, відкриває неймовірні перспективи для психіатрії? Ви… Ви відшукали правду, лежачи нерухомо в цьому ліжку, у той час як вас вважали майже мертвим! Тоді як ми перепробували на вас усе — від електротерапії до найсильніших препаратів — безуспішно! Ви боролися і, схоже, частково перемогли хворобу, яка вас засліплювала!

Люка напружився.

— Мені на все це плювати, лікарю!

Клеор було важко зберігати спокій.

— Це буде наступний етап нашої роботи: не залишити більше темних зон і зрозуміти глибинну причину, що могла підштовхнути вас до такого вчинку. Вочевидь, загибель ваших батьків у автокатастрофі прискорила вашу деградацію і розвиток психозу. Ви ще до неї багато грали, причому змалечку. Відеоігри, потім рольові ігри, іноді понад шістнадцять годин на добу… Віртуальне і так займало величезну частину вашого життя, а після їхньої смерті ви повністю відірвалися від реального світу… Замкнувшись у своїй маленькій кімнатці, ви жили лише перед екраном, в іграх та в оточенні уявних персонажів. Фікція була єдиним способом втекти від реалій життя і страждання, що вас охопило.

Люка заспокоївся, він уважно слухав, рівно дихаючи. За маленьким вікном досі падав сніг.

— Отже, мій батько був робітником на заводі «Кристом», мати не працювала, ми жили в тому маленькому будиночку на околиці… Як я дійшов думки, що мої батьки — дослідники? Що я жив з ними у великому будинку в Монмірай? Як мені вдалося обманути самого себе?

— Хвороба, Люко. Кілька років тому у вас почалася певна форма параної, посилена вашою ізольованістю. Робота на заправці не вирішувала проблему: ніч, самотність, нестача спілкування. Ви поступово ізолювалися, десоціалізувалися. Ваша колишня дівчина декілька разів намагалась витягти вас із вашого закритого світу. Це полювання на скарби, у якому вона вмовила вас узяти участь, стало фатальним. У той період ви були вибухівкою вповільненої дії. З вами сталося те, що психіатри називають деліріозним синдромом. Якщо хочете — грім серед ясного неба, коли ви повністю втрачаєте контроль і стаєте здатні на найгірше.

Вона запропонувала йому склянку води і допомогла попити, потім освіжилась сама і продовжила:

— Після цього жахливого вчинку ваша свідомість замаскувала правду. Увімкнулися захисні механізми, щоб уберегти вас. Спогади, пов’язані з цим полюванням на скарби й тим, що сталося у гірському притулку, були надійно заховані у вашому мозку і стали недоступні вашій свідомості. Коли жандарми знайшли вас за притулком, ви все забули. Психічне захворювання прогресувало, вибудовуючи навколо вас твердий панцир. Ви самі переконали себе у змові проти вас і ваших батьків. У вашій голові вони стали блискучими дослідниками, що зберігають дуже важливу таємницю. Продовження ви знаєте. Після чотирьох місяців безрезультатної терапії у моїй лікарні ви намагаєтесь покінчити з собою. Допомога приходить вчасно, щоб уникнути смерті від асфіксії, але надто пізно, щоб завадити комі. І саме в цей момент, коли ви балансуєте між життям та смертю, ваш мозок починає вигадувати історію. Історію Ілана Дедіссе, який вирушає на пошуки правди.

Люка мовчав, уважно слухаючи слова психіатра.

— Вам потрібен був справжній квест, виклики, завдання, щоб докопатися до власної психіки та зорієнтуватися у її складному лабіринті. Так виникла ця гра: «Параноя». Ви були в глибокій комі, але ваша мозкова активність була дуже інтенсивною. Поки що ми точно не знаємо — якщо не брати до уваги ваш випадок,— що саме відбувається під час цього специфічного періоду, коли людський організм опиняється на межі між життям та смертю. Упродовж п’яти тижнів ви ні разу не проявили жодної рухової активності, ваші зіниці не реагували на світло, але ваш мозок був цілком живий. Однак лікарі зафіксували шкірні реакції типу «гусячої шкіри», причому багато разів. Вони ніколи не бачили нічого подібного.

— Мені було так холодно в моїй історії. Увесь час…

Він затремтів.

— Отже, світло в обличчя, люди, які щось говорили мені на вухо, те, що мені кололи в передпліччя, датчики на голові… Вони спрацювали як втручання в мою історію?

— Так. Ілан Дедіссе почав чути голоси, у нього почалися сильні головні болі, галюцинації, почав бачити тіні під повіками — просто тому, що реальний світ був тут, навколо вашого нерухомого тіла, і ваш мозок, занурений у свою власну історію, не міг повністю від нього абстрагуватись… У вашому сценарії ви також часто приймали душ, для вас це був момент відпочинку, який ви любили, і це, напевно, пов’язано з гігієнічними процедурами, які з вами регулярно проводили санітарки, тут, у вашій палаті. Ви відчували їх крізь кому, і ваш мозок інтерпретував ваші відчуття в режимі реального часу.

— Я був у комі п’ять тижнів… Проте історія від пробудження Дедіссе у його кімнаті і до епілогу на острові у формі вагів здається такою стислою…

— Це доводить, що час тече по-іншому, коли ми не у свідомості. Достатньо згадати сни, які іноді тривають лише кілька секунд, тоді як нам вони здаються вічністю. Напевно, вашому мозку необхідно було час від часу входити в режим сну, перш ніж продовжити історію з того місця, де він зупинився. Гадаю, ми зможемо відстежити різні фази його активності на електроенцефалограмі. Ми розшифруємо і вивчимо її вздовж і впоперек, це я вам гарантую.

Люка дедалі сильніше відчував, як його охоплює втома, але засинати не хотів. Сон його лякав. Страх більше не прокинутися. Пережити ще один кошмар.

— Знаєте, я думаю, що одразу після повішення у мене був вибір,— сказав він.

— Який вибір?

— Жити чи померти. Я пережив досвід білого світла, про яке говорять ті, хто бачив смерть в обличчя… Я бачив себе в кімнаті, яскраве світло поманило мене до вікна. Я підійшов, відчув потужне тепло на обличчі. Мені було добре.

Клеор не відповіла. Вона знала, що цьому, без сумніву, є наукове пояснення на кшталт нестачі кисню і крові в ділянці очей або вивільнення ендорфінів у мозку. Ілан опустив повіки і лагідно посміхнувся, наче те світло досі було там, навколо нього.

— Але щось мене затримало, якась сила не дала мені покинути цей світ, не дізнавшись правди. Дзвінок Хлої затягнув мене в цей простір між двома світами, яким і є глибока кома.

Яскраве світло зникло. Ілан Дедіссе прокинувся у будинку, який існував лише в моїй уяві та моїх сценаріях.

— Отже, у комі почалася боротьба проти психічної хвороби.

Клеор не могла вгамувати своє збудження. Усе, що розповів їй Люка Шардон, сходилося і демонструвало, наскільки складними і надзвичайно потужними є механізми психіки. У комі його власна свідомість змусила його повірити, що те, що він пережив, було насправді. Хвороба пильнувала, наче охоронець, і її потрібно було блискуче обвести навкруг пальця. Повторювання Люці Шардону, що він хворий і що він убив вісьмох людей, нічого не давало. Потрібно було потрапити всередину його мозку, поставити його перед такою формою дійсності, яка б унеможливила будь-які заперечення. Наскільки їй було відомо, ще жодного такого випадку зафіксовано не було.

— Ви усміхаєтесь сама до себе,— сказав їй Люка.

Санді Клеор підняла голову від своїх нотаток.

— Так, так. Я думала про завірюху, що супроводжувала вас протягом усієї історії. Вона була лише артефактом. Напевно, всередині вас точилася жорстока боротьба. Можливо, психічне захворювання намагалося висмикнути вас із цієї історії, але ця хурделиця не давала їй завершитись раніше, ніж ви будете готові прийняти правду. Коли настав час, повернулась гарна погода, яка дозволила вам вийти і вирушити до острова. Це абсолютно неймовірно.

Люка повернув голову до маленького віконця, за яким кружляли сніжинки. Його погляд спохмурнів.

— У неї були ваші очі, ваша стрижка, ваше обличчя…

— Перепрошую?

— На початку, коли Хлоя приїхала, щоб поговорити зі мною про «Параною», вона була схожа на вас. З часом вона знову стала собою.

Люка говорив із сумом в очах. Психіатр закрила свій блокнот.

— Хлоя-психолог була там для того, щоб узяти вас за руку і повести до гри, змусити вас заглибитися в себе. Інша Хлоя символізувала спогади, радість та біль. Ваша історія — це лише сукупність вашого досвіду, вашого минулого, того, що ви пережили в лікарні. Усе це було інсценовано і проінтерпретовано вашою уявою. Сванессон, лікарня, до якої ви потрапили, стала кошмарним і повністю вигаданим місцем, тому що в глибині душі у вас склалося саме таке уявлення про мій заклад. Епізод з електричним стільцем був лише втіленням ваших страхів перед електротерапією. У реальному житті ви писали сценарії для ігор; і історію, яку прожив Ілан Дедіссе, написали ви, Люко Шардон, у своїй голові.

Люка піймав себе на тому, що посміхається.

— Але цей сценарій зовсім не досконалий. Наче у хорошій відеогрі, у ньому було декілька багів, чи не так? Я пам’ятаю ті трекінгові черевики. Наприклад, я був у них на баржі, і вони ж були на ногах у всіх гравців у Сванессоні.

— Конкретно в цьому випадку це були не баги, а послання, які встановлювали зв’язок між вами і тим, що сталося в притулку, спосіб поступово підготувати вас до правди. Ця правда була настільки нестерпною, що ви до самого кінця не розуміли цих послань. Однак деякі з них були дуже потужні, як-от оранжева викрутка чи хрести на дверях Хлої. Не кажучи вже про її шрами, її порожню квартиру впродовж року, її вічно холодні руки.

Пальці Люки стисли простирадла. Його обличчя напружилось.

— Це був спосіб сказати мені і безперервно нагадувати, що вона мертва, так?

— Так.

— Мертва, як і решта гравців. У них усіх були холодні руки…

Люка Шардон замислився, поки Санді Клеор підвелася й почала одягати куртку. Молодий чоловік подумав про Гаеля Мокі, Рея Лепренса, Наомі Фей, Максима Філозу, Вінсента Гайгекса, Фредеріка Ябловські, Валері Жербуа та Хлою. Окрім останньої, він зовсім нікого не знав. Просто незнайомі обличчя, учасники полювання на скарби, яким не пощастило провести ніч в одному притулку з ним.

— Ви розкажете мені про жертви? — запитав Люка.— Мені потрібно знати, ким вони були насправді, як жили. Напевно, вони дуже відрізняються від того, якими я їх зараз уявляю.

— Звичайно, Люко. І ми разом прослухаємо запис на диктофоні. Тепер, коли я знаю історію, я розумію, що залишається ще так багато речей, які слід розшифрувати. Стільки прихованих знаків, відсилок, «багів», як ви кажете.

Жінка дзенькнула ключами від машини і підійшла до вікна. Декілька секунд вона нерухомо стояла напроти скла і врешті-решт повернулась до Люки.

— Сідати за кермо в таку погоду було би божевіллям. Гадаю, я тут у пастці разом з вами.

Люка Шардон примружив очі. Його обличчя напружилося.

— Можливо, ми з неї ще не вибрались.

— Про що ви говорите?

— Про мою історію…

{1} Le Dauphiné libéré (від фр.— «Вільний Дофіне») — провінційна щоденна французька газета, відома своїм акцентом на місцевих новинах та подіях. Випускається в Греноблі. Повернутися до читання

{2} Caton d’Utique (фр.) — Марк Порцій Катон (відомий також як Молодший, або Утічний, 95–46 до н. е.), давньоримський політичний діяч. Повернутися до читання

{3} Загальноприйнятий у військовій справі термін, яким позначається день початку військової операції. Повернутися до читання

{4} Французькою — Ce Joli Air À Deux. Повернутися до читання

{5} Департамент на заході Франції, один із департаментів регіону Бретань. Повернутися до читання

{6} У Франції діє система цифрових або буквено-цифрових кодів, які видає Національний інститут статистики та економічних досліджень (фр. Institut National de la Statistique et des Études Économiques). Повернутися до читання

{7} Від фр. golfe — затока. Повернутися до читання

{8} Департамент на заході Франції, один із департаментів регіону Бретань. Повернутися до читання

{9} Від фр. Gros Ventre — «Велике Черево». Повернутися до читання

{10} Назва немає жодного стосунку до Османської імперії. Жорж Ежен Осман (фр. Georges Eugène Haussmann), відомий як барон Осман (1809–1891) — французький державний діяч, префект департаменту Сена, сенатор, член Академії образотворчого мистецтва, містобудівник, багато в чому визначив сучасний вигляд Парижу. (Прим. пер.) Повернутися до читання

{11} ВВХ — відділення важкохворих. Повернутися до читання

{12} Розвельський інцидент (англ. Roswell incident) — один або декілька випадків «контакту з прибульцями» 1947 року у штаті Нью-Мексико біля містечка Розвелл. Існувала популярна версія про падіння невідомого летючого об’єкта з пілотом-інопланетянином на борту. (Прим. пер.) Повернутися до читання

{13} Крокідоліт — азбестовий різновид мінерала рибекіта, канцерогенний матеріал. (Прим. пер.) Повернутися до читання

{14} Дефанс, або Ла-Дефанс (фр. La Défense) — сучасний діловий і житловий квартал у ближньому передмісті Парижу. Дефанс вважають найбільшим діловим центром Європи. (Прим. пер.) Повернутися до читання

{15} Сквотинг — заселення покинутої чи незайнятої будівлі людьми, які не є її власниками чи орендаторами та не мають інших дозволів на її використання. (Прим. пер.) Повернутися до читання

{16} Джордж Ендрю Ромеро (1940–2017) — американський кінорежисер і сценарист, знімав переважно фільми жахів. (Прим. пер.) Повернутися до читання

{17} МакГайвер — головний герой популярного однойменного американського телесеріалу (1985–1992) у жанрі пригодницького бойовика. Повернутися до читання

{18} Гадес — одне з імен давньогрецького бога підземного світу, володаря царства тіней померлих. Він же — Аїд, Аїдоней, Плутон. (Прим. пер.) Повернутися до читання

{19} Числа «2-10-7» перекладаються французькою «deux-dix-sept» і читається це приблизно як «Дедіссе».(Прим. пер.) Повернутися до читання