2021

ISBN 978-966-982-637-4 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Laurie, Hugh. The Gun Seller / Hugh Laurie. — London : Arrow Books, 2009. — 352 p.

Переклад з англійської Юлії Костюк

В оформленні обкладинки використано фото автора, фотограф Пітер Сімпкін

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

Електронна версія створена за виданням:

Лорі Г.

Л78 Торговець зброєю / Г’ю Лорі ; пер. з англ. Ю. Костюк. — Х. : Віват, 2020. — 352 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-155-3 (укр.)

ISBN 978-0-099-46939-1 (англ.)

Томас Ланг, капітан Шотландської гвардії у відставці, перебивається в Лондоні сякою-такою тимчасовою охоронною роботою. Та одного дня в Амстердамі йому пропонують «справжню» роботу — вбити бізнесмена Александра Вулфа. Відмовившись від пропозиції, колишній офіцер вирішує попередити бізнесмена про небезпеку. Несподіване знайомство з чарівною дочкою Вулфа Сарою — це лише початок заплутаної історії, у якій Лангом зацікавиться британське міністерство оборони й ЦРУ США…

УДК 821.111

© Hugh Laurie, 1996

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

Присвячую батькові

Я безмежно вдячний письменникові й телеведучому Стівенові Фраю за коментарі, Кім Гарріс і Сарі Вільямс — за непереможний витончений смак та кмітливість, літературному агентові Ентоні Ґоффу, який не скупився на підтримку й заохочення, театральній агентці Лорейн Гамілтон, що не була проти появи літературного агента, і моїй дружині Джо — за силу-силенну речей, на перелік яких знадобиться значно більша за обсягом книжка.

Частина перша

Один

Стрів нині чоловіка,

Що вмерти не бажав.

Патрік Шоу-Стюарт

Уявіть, що вам треба зламати комусь руку.

Праву чи ліву — байдуже. Річ у тім, що вам треба її зламати, адже… Ні, це теж не важить. Просто станеться щось погане.

А тепер запитання: ви зламаєте руку швидко (Хрусь! «Ой, вибачте, зараз накладу вам імпровізовану шину») чи розтягнете це на добрі вісім хвилин, неквапом посилюватимете натиск, потрошечку й потрошечку, доки біль не стане рожевим, зеленим, гарячим, холодним і таким нестерпним, що хоч вовком вий?

Отож-бо. Звісно. Доцільний, єдино правильний вибір — виконати це максимально швидко. Зламати руку, пригостити бренді, поводитись як порядна людина. Іншого варіанта не існує.

Хіба що.

Хіба що. Хіба що. Хіба що.

А якщо ви ненавидите людину по той бік руки? Ну от люто її ненавидите?

От про це я мушу подумати.

Під «мушу» маю на увазі «мусив» — мусив тієї миті, про яку розповідаю. Тієї недовготривалої, збіса короткої миті, до того як моє зап’ястя торкнеться потилиці, а ліва плечова кістка роздробиться на дві чи й більше частин і безпорадно повисне.

Розумієте, рука, про яку йдеться, моя. Це не абстрактна рука якогось філософа. Кістка, шкіра, волосинки, невеликий шрам на лікті, який залишився від кутика батареї в початковій школі Ґейтсгілла, — усе моє. І зараз я мушу подумати, чи могло так статися, що чоловік, який стоїть позаду, міцно стискає моє зап’ястя й уважно, майже пристрасно веде його вздовж спини вгору, мене ненавидить. Ну от люто ненавидить.

Це триває цілу вічність.

Його прізвище було Райнер. Ім’я невідоме. Принаймні мені, а отже й вам. Гадаю, хтось колись знав його ім’я (охрестив, кликав снідати, учив правильно його писати), а хтось інший вигукував це ім’я на весь бар і ставив пиво, або шепотів його під час сексу, або записував у комірку на бланку страхування. Достоту знаю, що це все відбувалося. Просто якось важко уявити.

За моїми підрахунками, Райнер був на десять років старший. Це нормально. У цьому немає нічого кепського. З багатьма людьми, що старші на десять років, у мене теплі неруколамні стосунки. Люди, старші на десять років, здебільшого приємні. Але, крім віку, Райнер був на сім сантиметрів вищий, на двадцять п’ять кілограмів важчий і принаймні на вісім одиниць (хай у чому вимірюють безсердечність) жорстокіший. Він був потворніший, аніж підземний гараж: величезний лисий череп із ґулями та вм’ятинами скидався на напхану гайковими ключами повітряну кульку, а приплющений ніс борця, розмазаний по обличчю чиєюсь лівою рукою чи, може, лівою ногою, розходився звивистою скривленою дельтою під бетонною плитою лоба.

Господи-Вседержителю, що це був за лоб! Цеглини, ножі, пляшки й раціональні аргументи не раз безсило відскакували від масивної фронтальної площини, залишаючи несміливі ямки серед глибочезних, рясно розсаджених пор. Здається, це були найглибші й найрясніше розсаджені пори, які я бачив на людській шкірі, і вони воскресили в пам’яті муніципальне поле для гольфу в Далбітті, де я побував наприкінці посушливого літа 1976-го.

Якщо ми перейдемо до бічної проєкції, то побачимо, що хтось давно-давно відкусив вуха Райнера й виплюнув їх, тому що ліве прилипло до голови чи то догори дриґом, чи то навспак, чи то дідько його зна яким способом. Словом, ви довго витріщалися б, перед тим як дійти думки: «Ага, а це вухо».

Насамкінець, якщо ви досі не вловили натяк, Райнер убирався в чорну шкіряну куртку й чорне поло. Утім, ви, звичайно, вловили натяк. Навіть якби Райнер загорнувся в блискучі шовки й заклав по орхідеї за кожне вухо, наполохані перехожі віддали б йому всі гроші, не роздумуючи, а вже потім з’ясовували б, чи справді щось заборгували цьому чоловікові.

Так сталося, що я не заборгував йому грошей. Райнер належав до особливої групи людей, яким я взагалі нічого не винен, і якби наші стосунки почалися з трохи кращої ноти, я запропонував би його приятелям чіпляти на краватку емблему клубу. Щось із мотивом перехресних стежок.

Проте, як я вже сказав, наші стосунки почалися не з доброї ноти.

Колись Кліф, однорукий інструктор із боротьби (так, він навчав битися голіруч, хоч мав лиш одну руку, а в житті таке нечасто побачиш), сказав мені: болю ти завдаєш собі сам. Інші люди завдають тобі ударів кулаком, або ножем, або намагаються зламати руку, але біль — це твоє власне твориво. «Отже, — сказав Кліф, який прожив два тижні в Японії і почувався вповноваженим вішати лайно собаче на вуха захоплених підопічних, — зупинити біль — завжди тобі до снаги». Через три місяці п’ятдесятип’ятирічна вдова пришила Кліфа під час бійки в барі, тому, на жаль, я вже не зможу його виправити.

Біль — це подія. Він трапляється, і ти намагаєшся якось дати цьому раду.

Єдина моя перевага полягала в тому, що я досі не видав жодного звуку.

Не подумайте, хоробрість тут ні до чого, адже в мене просто не було часу. Досі ми з Райнером товклись об стіни й меблі в спітнілій чоловічій тиші, зрідка крекчучи, щоб продемонструвати іншій стороні свою сконцентрованість. Але зараз, коли залишалося кілька секунд (і або я зомлію, або не витримає кістка), саме тепер настала ідеальна мить, щоб додати новий елемент. І я не вигадав нічого кращого за звук.

Тому я глибоко втягнув повітря носом, випростався, щоб опинитися максимально близько до його обличчя, на мить затамував подих і випустив із себе те, що японські майстри бойових мистецтв називають «кіай» — ви назвали б це дуже гучним звуком, що не так і далеко від істини, — крик такої сліпучої і приголомшливої «що-це-в-біса-було» сили, що я й сам добряче налякався.

І справді, це справило на Райнера очікуавний ефект, бо він мимохіть відсахнувся вбік і десь на одну дванадцяту секунди послабив хватку на моєму зап’ястку. Я щосили відкинув голову йому в обличчя й відчув, як Райнерів носовий хрящ припасовується до вигину мого черепа, а по голові розтікається шовковиста волога, потім брикнув його в пах, і п’ята, проїхавшись внутрішньою частиною стегна, наткнулася на солідний оберемок геніталій. Коли одна дванадцята секунди спливла, Райнер уже не ламав мою руку, а я збагнув, що геть-чисто упрів.

Я позадкував від нього, пританцьовуючи навшпиньках, як пристаркуватий сенбернар, і озирнувся в пошуках зброї.

Ареною нашого нерівного п’ятнадцятихвилинного поєдинку була маленька вітальня в Белгравії, обставлена з жахливим несмаком. Дизайнер (чи то дизайнерка) створив бездоганну гидоту, на яку здатні лише дизайнери інтер’єру та яку вони злагоджено продукують щоразу й без винятків, але зараз його (чи то її) пристрасть до важких пересувних об’єктів мені імпонувала. Здоровою рукою я підняв з каміна майже півметрового Будду й виявив, що однорукому гравцеві зручно тримати цього дружка за вуха.

Тим часом Райнер стояв навколішки й блював на китайський килим, упроваджуючи на останньому незрівнянно краще кольорове рішення. Я обрав точку, набрався духу, розмахнувся й зацідив кутиком постаменту Будди в м’якуш за лівим вухом. Почувся глухий і плаский звук удару об людську плоть, який ні з чим не сплутаєш, і Райнер перекотився на бік.

Я навіть не глянув, чи він живий. Мабуть, це бездушно, але маємо те, що маємо.

Витерши піт із обличчя, я пішов у коридор. Спробував прислухатися до звуків, але не почув нічого ні в будинку, ні ззовні, бо серце гупало, як відбійний молоток. А може, на вулиці справді працював відбійний молоток. Я хапав ротом цілі вагони повітря й не звернув би уваги на таку дрібницю.

Я відчинив вхідні двері — і обличчя торкнулася прохолодна мжичка. Краплі змішувалися з потом, розчиняли його, розчиняли біль у руці, розчиняли все, тож я заплющив очі та стояв під дощем. Це було одне з найкращих переживань у моєму житті. Ви, мабуть, подумаєте: жалюгідне якесь у нього життя. Однак усе залежить від контексту.

Причинивши двері, я зійшов сходами на доріжку й закурив. Поступово заспокоїлося невдоволене серце, згодом — дихання. Рука скажено боліла, і я знав, що біль залишиться зі мною на кілька днів, а то й тижнів, однак принаймні цигарки я тримаю в другій руці.

Я повернувся до будинку й побачив, що Райнер лежить на тому самому місці в калюжі блювоти. Він був мертвий або тяжко тілесно ушкоджений — і те і те тягнуло мінімум на п’ять років. Десять, якщо доплюсувати кепську поведінку. Ось це, як на мене, погано.

Розумієте, я вже сидів. Лише три тижні під час досудового слідства, але коли доводиться двічі на день грати в шахи з малослівним фанатом «Вест гем» [1], у якого на правій руці татуювання «ЛЮТЬ», на лівій — «ЛЮТЬ», а в наборі фігур бракує шести пішаків, усіх тур і двох слонів, то починаєш цінувати маленькі радощі життя. Свободу, наприклад.

Ця думка налаштувала мене на філософський лад, я вже почав мріяти про теплі країни, у яких не випало побувати, коли зненацька усвідомив, що звук — тихе «скрип-човг-шкряб» — лине не від мого серця. Не від легень чи іншої частини розскімленого тіла. Цей звук достеменно долинав із зовнішнього світу.

Хтось чи щось уплутався в геть безнадійну затію — безшумно спуститися сходами.

Я поставив Будду на місце, ухопив бридку столову запальничку з алебастру й підкрався до не менш огидних дверей. Ви запитаєте, як можна створити огидні двері? Це досить непросто, але повірте: першокласні дизайнери інтер’єру лускають такі задачі, мов горішки.

Я спробував затамувати подих, але не зміг, тому чекав гучно. Десь клацнув вимикач, тиша, іще раз клацнув. Двері відчинили, пауза, нічого підозрілого, зачинили. Стоїмо. Мізкуємо. Перевіримо вітальню.

Почувся шелест одягу, тихі кроки, і раптом я припинив судомно стискати алебастрову запальничку і сперся на стіну, відчуваючи щось схоже на полегшення. Тому що навіть у такому непевному та вразливому становищі ладен був закластися, що парфуми «Фльор де Фльор» від Ніни Річчі не віщують бійку.

Вона зупинилась у дверях і роздивлялася кімнату. Було темно, але світло лилося з вулиці крізь широко розіпнуті гардини.

Я почекав, поки її погляд наткнеться на тіло Райнера, і лише тоді затулив їй рота рукою.

Ми пройшли стандартну процедуру, продиктовану Голлівудом і правилами доброго тону. Вона спробувала закричати й укусити мене за долоню, я звелів зберігати тишу, бо не робитиму боляче, якщо вона не верещатиме. Вона заверещала, тож я завдав їй болю. Усе за протоколом, еге ж.

Згодом вона сиділа на бридкому дивані зі склянкою кальвадосу, який я переплутав із бренді, а я стояв біля дверей, нап’явши на обличчя міну «містер нормальність».

Я перевернув Райнера набік — лікарі рекомендують таке, щоб непритомний не захлинувся своєю блювотою. Або чужою, якби до цього дійшло. Їй хотілося встати й панькатися коло нього, переконатися, що все гаразд — подушки, вологі компреси, шини й подібна дурня, до якої вдаються випадкові свідки, — але я звелів не рипатися, бо вже викликав швидку й узагалі краще дати йому спокій.

Вона трохи тремтіла. Це почалося з долонь, які стискали склянку, перекинулося вгору на лікті, а потім на плечі й посилювалося щоразу, як вона дивилася на Райнера. Звісно, тремор — не така вже й рідкісна реакція, коли серед ночі виявляєш у своєму будинку комбінацію трупа й забльованого килима, але я не хотів, щоб їй стало гірше. Підпаливши цигарку від алебастрової запальнички — навіть полум’я було огидне, — я спробував зібрати якнайбільше інформації, до того як кальвадос подіє й вона почне щось запитувати.

У тій кімнаті її обличчя повторювалося тричі: вперше — на обрамленій сріблом світлині над каміном, де вона метляла ногами на підйомнику, насунувши на очі темні окуляри; вдруге — на жахливому олійному портреті біля вікна (одразу видно, що автор величезного полотна її незлюбив); втретє — і ця версія, безумовно, була найкраща — на дивані за три метри від мене.

Я дав би їй не більше ніж дев’ятнадцять. Рівна постава, довге каштанове волосся, що спадало бадьорими хвилями та зникало за плечима. Високі округлі вилиці натякали на східне коріння, але цей натяк умить розвіювали очі — круглі, великі, насичено сірі. Якщо це взагалі важливо. Дівчина була вбрана в червоний шовковий пеньюар, на одній нозі викрашалася елегантна пантофля із золотим шнурочком. Я обдивився кімнату, але «компаньйонки» ніде не помітив. Можливо, грошей стало лиш на одну.

Вона тихо прокашлялася й запитала:

— Хто він?

Я відчув, що це американка, ще до того як дівчина розтулила рота. Надто вже вона пашіла здоров’ям. От де вони беруть такі зуби?

— Райнер, — сказав я, але відповідь вийшла надто куца, і варто було б щось додати. — Дуже небезпечний чоловік.

— Небезпечний?

Це схвилювало її, і на те були підстави. Мабуть, дівчина послуговувалася ієрархічною логікою, яка спала мені на думку не одразу: якщо Райнер небезпечний, а я його вбив, то я автоматично стаю дуже небезпечним.

— Небезпечний, — повторив я, пильно дивлячись на неї, доки дівчина не відвела погляду.

Здається, тремтіння минало. А може, просто увійшло в унісон з моїм і стало не таким помітним.

— Гаразд… Чому він тут? — нарешті мовила вона. — Чого він хотів?

— Важко сказати. — Принаймні мені важко. — Може, шукав гроші або срібло…

— Стривай… Він тобі не говорив? — Зненацька її голос набрав сили. — Ти вирубав хлопця, не дізнавшись, хто він і чого хоче?

Попри шок її мозок хапав усе на льоту.

— Я вирубав цього хлопця, тому що він намагався мене вбити, — сказав я. — Такий вже я є.

Я спробував лукаво всміхнутись, але, побачивши свою пику в дзеркалі над каміном, збагнув, що задум провалився.

— Такий вже ти є, — неприязно повторила вона. — І хто ти такий?

Ну що ж. Це переломний момент, слід бути вкрай обережним. Зараз моє паскудне становище може обернутися на справжню катастрофу.

Я спробував вдати здивування з ноткою гіркоти.

— Невже ти не впізнаєш мене?

— Ні.

— Гм. Дивно. Фінчем. Джеймс Фінчем, — сказав я й простягнув руку, якою, коли не дочекався відповіді, невимушено пригладив волосся.

— Це ім’я, — сказала дівчина. — Воно не пояснює, хто ти.

— Я приятель твого батька.

Вона на мить замислилася.

— Вас пов’язує бізнес?

— Щось таке.

— Щось таке, — задумливо кивнула вона. — Отже, Джеймс Фінчем, типу бізнес-приятель мого батька, щойно вбив людину в нашому домі.

Я схилив голову набік і знизав плечима, мовляв, так, іноді доля — ще та шельма.

Дівчина знову випустила пазурі.

— І? Це вся твоя біографія?

Мені довелося повторити лукаву посмішку. Знову без успіху.

— Зачекай-но, — озвалася дівчина.

Вона глянула на Райнера й аж підстрибнула, приголомшена думкою.

— То ти насправді нікуди не телефонував?

Якщо добре подумати, їй не дев’ятнадцять, а всі двадцять чотири.

— Тобто?.. — От халепа.

— Тобто, — мовила вона, — ніяка швидка сюди не їде. Боже!

Вона опустила склянку на килим, підвелась і рушила до телефона.

— Послухай, — утрутився я, — не чини дурниць.

Я ступив до неї крок, але дівчина різко обернулась, і я збагнув, що безпечніше залишатися на місці. Це краще, ніж кілька тижнів вибирати зі свого обличчя уламки телефонної слухавки.

— Стійте, де стоїте, містере Джеймс Фінчем, — просичала вона. — Я не чиню дурниць. Я викликаю швидку допомогу й поліцію. Це встановлена в цивілізованому світі процедура. Приїдуть люди з величезними кийками й заберуть вас геть. Це не дурниця.

— Послухай, — мовив я. — Я був не до кінця щирий з тобою.

Дівчина повернулася до мене та звузила очі. Якщо ви розумієте, про що я. Тому що звужують у ширину, а не в довжину. Мабуть, точніше буде сказати «вкоротила очі», але так ніхто не говорить.

— Що в біса означає «не до кінця щирий»? Ти висловив лише два твердження. Хочеш сказати, що одне з них — брехня? — Вона загнала мене в пастку. Це фіаско. Але стривайте, вона набрала тільки одну дев’ятку [2].

— Мене звуть Фінчем, і я справді знайомий з твоїм батьком.

— Ага, і які сигарети він курить?

— «Дангілл».

— За все життя не викурив жодної.

Можливо, їй двадцять сім — двадцять вісім. Максимум тридцятка. Вона набрала другу дев’ятку, і я глибоко вдихнув.

— Гаразд, я не знаю його. Просто хочу допомогти.

— Угу. Прийшов відремонтувати душ.

Третя дев’ятка. Час витягати туза з рукава.

— Хтось хоче його вбити, — промовив я.

Почулося тихе «клац», і далекий голос запитав, з якою службою нас з’єднати. Дівчина вкрай повільно повернулася до мене, відхиливши слухавку вбік.

— Що ти сказав?

— Хтось хоче вбити твого батька, — повторив я. — Не знаю, хто й чому. Але я намагався його зупинити. Ось хто я і чому насправді зараз тут.

Вона довго й пильно дивилася на мене. Десь позаду цокав огидний годинник.

— Він, — вказав я на Райнера, — якось до цього причетний.

Їй мої слова здалися несправедливими, адже у становищі Райнера важко щось заперечити, тому я прибрав зайву категоричність і стривожено роззирався, наче приголомшений і заінтригований ані на йоту менше, ніж дівчина.

— Я не стверджую, що він прийшов убивати, — додав я, — ми не дуже-то говорили. Проте це можливо.

Вона й далі дивилася на мене. У слухавці верескливо «аллокала» операторка і, напевно, намагалася відстежити дзвінок.

Дівчина чекала. Не уявляю, чого саме.

— Швидку допомогу, — зрештою мовила вона, не зводячи з мене очей, а потім трохи відвернулась і продиктувала адресу. Відтак кивнула та повільно, дуже повільно поклала слухавку й обернулася до мене. Зависла пауза, і з першої секунди стало зрозуміло, що це надовго, тому я витрусив собі цигарку та простягнув пачку дівчині.

Вона підійшла й стала біля мене. Нижча, ніж здавалося з протилежного кутка. Я знов усміхнувся, вона витягла цигарку з пачки, але не закурила. Натомість неквапно гралася нею, а тоді націлила на мене пару очей.

Я сказав пару. Тобто її пару. Вона не виймала із шухляди й не націлювала на мене пару чужих очей. А націлила свої бліді, світло-сірі й величезні очі на мене. Від таких очей дорослі чоловіки починають белькотіти. На бога, опануй себе!

— Ти брехун, — сказала вона.

Без злості. Без страху. Просто констатувала факт. Я брехун.

— Ну так, — мовив я. — Навіть не заперечую. А от зараз — рідкісна мить, коли я кажу правду.

Далі вона розглядала моє обличчя так пильно, як я іноді після гоління, але, здається, багато відповідей не знайшла. Тоді кліпнула, і це кліпання наче щось змінило. Щось вивільнило, або вимкнуло, або принаймні приглушило. Я трохи розслабився.

— Нащо комусь убивати мого батька? — уже лагідніше спитала дівчина.

— Не уявляю, слово честі, — сказав я. — Я щойно дізнався, що він не курить.

Натомість вона наче не почула мене.

— І скажіть-но, містере Фінчем, звідки у вас така інформація?

Й ось капосна частина. Справді капосна. Така собі капость у кубі.

— Тому що мені запропонували роботу, — відповів я.

Вона затамувала подих. От по-справжньому затамувала. І здавалося, найближчим часом не думає його розтамовувати.

Я максимально спокійно заговорив далі:

— Дехто пропонував мені купу грошей за вбивство твого батька, — сказав я, а вона недовірливо насупилась. — Я відмовився.

Не варто було цього додавати. Не варто.

Якби Ньютон вигадав третій закон спілкування, він звучав би так: кожне твердження передбачає рівне за силою «протитвердження». Від уточнення, що я відхилив пропозицію, зростала ймовірність, що сталося навпаки. Не дуже добре, якщо в повітрі витатиме така підозра. Утім, дівчина таки розтамувала подих. Можливо, не помітила.

— Чому?

— Що «чому»?

Від її лівої зіниці в південно-східному напрямку відбігала тоненька зелена прожилка. Я стояв, дивився в ті очі й намагався відвести погляд, позаяк жахливо влип. По самі вуха.

— Чому це ти відмовився?

— Тому що… — узявся формулювати відповідь я, але зупинився, бо хотів якнайчіткіше донести свою думку.

— Ну?

— Тому що я не вбиваю людей.

Запала тиша, доки вона примірялася до відповіді, наче куштуючи її на смак. А тоді глипнула на Райнерове тіло.

— Я вже казав, — мовив я. — Це він почав. — Дівчина вивчала мене ще три сотні років, а потім, неквапно крутячи цигарку в руках, у глибокій задумі повернулася на диван. Я спробував опанувати себе та ситуацію і додав: — Слово честі. Я добра людина: підтримую Оксфам [3], сортую сміття тощо.

Вона підійшла до тіла Райнера й зупинилася.

— Коли це сталося?

— Ну… Щойно, — як несусвітний дурень, пробурмотів я.

Вона на мить заплющила очі.

— Я маю на увазі, коли тобі запропонували.

— Зрозумів. Десять днів тому.

— Де?

— В Амстердамі.

— Це Нідерланди, правильно?

Мені відлягло від серця. Стало набагато легше. Приємно, коли час від часу молодше покоління потребує твого авторитету. Щодня було б занадто, а вряди-годи — якраз оптимально.

— Правильно.

— Хто запропонував тобі цю роботу?

— Чоловік, якого я бачив уперше й востаннє.

Дівчина нахилилася по склянку, ковтнула кальвадосу та скривилася від його смаку.

— І ти гадаєш, що я в це повірю?

— Ну…

— Тоді поясни мені дещо. — Вона знову піднесла голос і кивнула на Райнера. — Тут лежить чувак, який не може ні слова заперечити. Чому я маю тобі вірити? Через гарні очі?

Я не стримався. Варто було, але я просто не зміг.

— Чому б і ні? — запитав я, силкуючись увімкнути шарм. — От я повірив би кожному твоєму слову.

Жахлива помилка. Справді жахлива. Можливо, найтупіша й найбезглуздіша ремарка за моє довге та переповнене безглуздими ремарками життя.

Дівчина перемінилася в лиці від люті.

— Облиш цю фігню.

— Я хотів сказати… — почав я і зрадів, коли вона мене урвала, бо, щиро кажучи, геть не тямив, що хотів сказати.

— Досить. Тут людина вмирає.

Я винувато кивнув, і ми обоє схилили голови, наче віддаючи шану Райнеру. Тоді вона, здається, нарешті відклала молитовник і розслабилася. Плечі опустилися, а руки простягнули мені склянку.

— Я Сара, — мовила вона. — Принеси-но мені кока-коли.

Урешті-решт вона зателефонувала до поліції, і вони приїхали, саме коли бригада швидкої згрібала досі живого Райнера на розкладні ноші. Поліціянти тихо перемовлялися, відгороджували кімнату, піднімали об’єкти з каміна, оглядали їх знизу й узагалі поводилися так, ніби не надто хотіли тут бути.

Зазвичай полісмени не люблять нових справ. Не тому що ледачі, а тому що, як і всі ми, хочуть знайти якийсь сенс, якийсь зв’язок у всеосяжному хаосі випадкових нещасть, із яким працюють. І коли під час спроби спіймати підлітка, що краде диски з коліс, їх викликають на місце масової різанини, вони мимоволі заглядають під диван: чи не завалялися там раптом диски? Їм хочеться знайти доказ, що поєднає нову справу з попередньою і впорядкує хаос. Щоб сказати собі: це трапилося, тому що сталося те. А якщо зв’язку немає — натомість з’являється лише нова порція дурні, яку описують, підшивають, гублять, знаходять у чужих шухлядах, знову гублять і при тому не знаходять, на кого її повісити, — то вони, скажімо так, трохи засмучені.

Наша історія їх особливо засмутила. Ми із Сарою відрепетирували правдоподібний, на нашу думку, сценарій і тричі грали його перед слухачами щоразу вищого рангу, останнім з яких був разюче молодий інспектор на прізвище Брок.

Брок сидів на дивані, час від часу розглядав свої нігті й молодечо кивав, вислуховуючи свідчення хороброго Джеймса Фінчема, друга сім’ї, який зупинився в гостьовій кімнаті на другому поверсі. Почув шум, спустився... Лютий чоловік у чорній шкірянці та чорному поло? Ні-ні, він дотепер ніколи його не бачив. Бійка, падіння… Боже, він ударився головою. Сара Вулф, що народилася 29 серпня 1964 року, почула звуки боротьби, спустилася, побачила, як це сталося. «Вип’єте щось, інспекторе? Чаю? Смородинового?»

Звісно, нам посприяло місце дії. Якби ми розповіли ту саму історію в муніципальній квартирі в Детфорді, то за мить лежали б на підлозі фургона та благали короткострижених накачаних хлопців на секундочку забрати ногу з голови, щоб умоститися. Проте у квітучій поштукатуреній Белгравії поліція радше тобі повірить, ніж навпаки. Мабуть, це враховано в ціну будинку.

Коли ми підписали свідчення, нас попросили не коїти дурниць, а саме: не покидати країну без відома поліційного управління й загалом дотримуватися закону в усіх його проявах.

Отже, через дві години після спроби зламати мою руку від Райнера залишився тільки запах.

Я зачинив за собою двері й пішов, відчуваючи, як на арену повертається біль. Закурив цигарку й димів, доки не завернув за ріг, а там пішов ліворуч, у муровані стайні, де раніше тулилися коні. Тепер це житло могла собі дозволити хіба що нечувано багата кобилка, однак у ньому досі витав дух стійла, тому я і прив’язав тут свій мотоцикл. Насипав вівса в ясла й постелив соломи під заднє колесо.

Я знайшов мотоцикл там, де залишив, і в наші дні це не порожня заувага. Поставити свій агрегат у темряві довше ніж на годину, хай навіть із надійним замком і сигналізацією, а потім таки знайти його — це щось із розряду байкерських легенд. Особливо коли ти їздиш на «Кавасакі ЗЗР-1100».

У Перл-Гарборі японці забили з підступного офсайду, а готувати рибу не навчилися навіть за тисячу років, але, їй-богу, на мотоциклах вони трохи розуміються. Дай повний газ — і хоч на якій передачі їхатимеш, очі вмить вилетять через потилицю. Нехай мало хто орієнтується на це відчуття, обираючи собі транспорт, але я ним насолоджувався, бо з безбожним таланом виграв байк у нарди, викинувши дві шістки тричі поспіль. Він був чорний, великий і дарував шанс відвідати інші галактики навіть водієві-середнячку.

Я завів мотор, додав обертів, щоб розбудити парочку белгравійських товстосумів, і чкурнув у Ноттінг-Гілл. Під дощем не сильно розженешся, тому часу, щоб обміркувати нічні події, було вдосталь.

Байк вихляв мокрими, залитими жовтим світлом вулицями, а в голові крутилася Сара, яка сказала облишити «цю фігню». Облишити з тієї причини, що в кімнаті вмирає людина.

«Ньютонівське спілкування», — подумав я.

З її слів випливало, що якби в кімнаті не вмирала людина, то я міг би «цю фігню» вести далі.

Це мене підбадьорило. І я подумав, що не буду Джеймсом Фінчемом, якщо одного дня ми з нею не опинимося в кімнаті, де ніхто не вмирає.

Звісно, не буду. І не є.

1 «Вест гем юнайтед» — англійський футбольний клуб зі Східного Лондона. (Тут і далі прим. пер.)

2 999 — телефон служб екстреної допомоги у Великій Британії.

3 Oxfam — міжнародне об’єднання організацій, що працюють над розв’язанням проблем бідності та пов’язаної з нею несправедливості в багатьох країнах світу.

Два

Уже давно я звик лягати спати рано.

Марсель Пруст

Я дістався своєї квартири й виконав звичний ритуал з автовідповідачем. Два безглузді сигнали, один помилковий виклик, один дзвінок від друга, що урвався посеред першого речення, і три — від людей, про яких я чути не хотів, але тепер доведеться перетелефонувати.

Ненавиджу проклятущий апарат.

Я сів за стіл і погортав пошту. Викинув деякі рахунки в сміттєвий кошик і тільки тоді згадав, що виніс його на кухню. Це мене роздратувало, я абияк засунув решту листів у шухляду й визнав, що хатня робота не допоможе мені навести лад у голові.

Було запізно для голосної музики, а з розваг у квартирі залишився тільки віскі, тому я взяв склянку, налив грамів сто «Знаменитої куріпки» й пішов на кухню. Там я розбавляв цей віскі водою, доки знаменита куріпка не стала малознайомою, а потім сів за стіл із кишеньковим диктофоном, бо якось мені сказали: щоб прояснити щось, треба проговорити його вголос. Я запитав, чи таке спрацює із захмареним небом, мені сказали, що ні, але спрацює з тим, що тебе непокоїть.

Я вставив у диктофон касету й натиснув кнопку запису.

— Dramatis Personae 4, — сказав я. — Александр Вулф, батько Сари Вулф, власник мініатюрного будинку в георгіанському стилі, що на Лайл-стріт, Белгравія, працедавець сліпих і мстивих дизайнерів інтер’єру, президент і голова правління «Ґейн Паркер». Невідомий білошкірий чоловік, американець або канадієць, приблизно п’ятдесяти років. Райнер — жорстокий громило, госпіталізований. Томас Ланг, тридцять шість років, адреса: Вестборн-Клоз, будинок 42, квартира Д, донедавна служив у Шотландському гвардійському полку, почесна відставка у званні капітана. Наразі це всі з’ясовані факти.

Не знаю, чому диктофони так впливають на моє мовлення, але маємо те, що маємо.

— Невідомий намагається найняти Т. Ланга з метою незаконно вбити А. Вулфа. Ланг відхиляє пропозицію на підставі моральних чеснот. Доброти. Принциповості. Людяності. Він джентльмен.

Я набрав повний рот віскі й подивився на диктофон. Невже я дав би послухати цей внутрішній монолог якійсь живій душі? Купити його мені порадив один бухгалтер, мовляв, вартість можна відшкодувати через податкову пільгу. Втім, оскільки податків я не платив, диктофона не потребував, а бухгалтеру не вірив ані на йоту, цей пристрій належить до категорії не до кінця обдуманих покупок.

Поїхали далі.

— Ланг іде до будинку Вулфа, щоб попередити його про ймовірний замах. Вулфа немає. Ланг вирішує розпочати збирання інформації.

Я ненадовго перервався, але ненадовго переросло в надовго, тоді сьорбнув іще віскі, відклав диктофон і замислився.

Єдиним запитом на інформацію було слово «що», яке я видушив із себе, перед тим як Райнер ушкварив мене кріслом. Решта дій зводилися до того, що я побив людину до півсмерті й пішов звідти, палко шкодуючи, що недопрацював. Навряд чи варто зберігати такі свідчення на касеті, хіба що ти усвідомлюєш, що робиш. Утім, цього, хай як це дивно, я не розумів.

Проте я розумів досить, щоб упізнати Райнера, навіть не знаючи його імені. Не можу з певністю сказати, що він за мною стежив, просто маю хорошу пам’ять на обличчя (яка компенсує жалюгідні невдачі з іменами), а обличчя Райнера не назвеш складним. Аеропорт «Гітроу», паб «Девоншир армс» на Кінгс-роуд, вхід у метро на Лестер-сквер — промовисте застереження навіть для такого йолопа, як я.

У мене було відчуття, що зрештою ми зустрінемось, і я приготувався до чорного дня, відвідавши «Бліц електронікс» на Тоттенгем-Корт-роуд, де розжився на тридцять сантиметрів товстого електричного кабелю за два вісімдесят. Він гнучкий і міцний, а коли доводиться відбиватися від розбійників і пропащої сили, служить краще, ніж будь-який спеціально розроблений кийок. От тільки якщо забути його в кухонній шафі, навіть не розпакувавши, зброя з нього ніяка. Нуль ефекту.

Щодо невідомого білошкірого чоловіка, який запропонував мені смертоносну роботу, то шансів вистежити його не було. Два тижні тому я перебував у Амстердамі, супроводжував манчестерського букмекера, який завзято вірив, що нажив собі смертельних ворогів. Він найняв мене, щоб укріпити фантазії. Отож я відчиняв перед ним дверцята машини, перевіряв, чи в будівлях не зачаїлися снайпери, прекрасно розуміючи, що їх нема, а тоді просидів сорок вісім нестерпних годин у нічних клубах, де цей тип сипав грішми, але не квапився доплатити мені понаднормові. Коли він нарешті виснажився, я заліг у своєму готельному номері й дивився фільми для дорослих. Задзвенів телефон — якраз на класному моменті, пам’ятаю, як нині, — і чоловічий голос запропонував випити.

Я переконався, що букмекер щасливо вклався в ліжко із симпатичною теплою повією, і крадькома спустився до бару, плекаючи надію заощадити сорок фунтів і хильнути за рахунок старого армійського знайомого.

Одначе голос у слухавці належав низенькому огрядному тілу в дорогезному костюмі, з яким я достоту не був знайомий. І знайомитись особливо не хотів, доки він не витягнув з кишені піджака пачку банкнот завтовшки з мене.

Американських банкнот, які можна обміняти на продукти й послуги буквально в тисячах крамниць по всьому світу. Він підсунув до мене стодоларову купюру, тож п’ять секунд малий викликав у мене сяку-таку симпатію, але на цьому вона мене й полишила.

Він ознайомив мене з коротким «досьє» на чоловіка на прізвище Вулф (де мешкає, що робить, чому скільки отримує) і заявив, що в купюри на столі є тисяча маленьких подружок і всі вони стануть моїми, якщо життя Вулфа тихо обірветься.

Довелося зачекати, доки бар спорожніє, але я знав, що це забере небагато часу. У світі назбирається максимум десяток людей, які з тутешніми цінами на випивку можуть дозволити собі другу склянку.

Коли навколо нас нікого не залишилось, я нахилився до товстуна та взяв слово. Воно було трохи нудне, а втім він слухав надзвичайно пильно, бо моя рука під столом міцно стискала його калитку. Я пояснив йому, хто я, якої помилки він припустився і яку частину тіла він може підтерти своїми грішми. На цьому ми розійшлися.

Усе. Це було все, що я знав, а рука й далі боліла.

Я ліг спати.

Мені снилася купа всього, чим не варто вас бентежити, і сон завершувався на тому, що довелося рятувати килим. Я знову і знову водив по ньому щіткою, але пляма ніяк не зникала.

Тоді я усвідомив, що не сплю, а пляма на килимі — це сонячне проміння, яке опинилося там, бо хтось щойно розсунув штори. Тієї самої миті моє тіло напружилося, підхопилося з ліжка та згрупувалось у положення сидячи. Електричний кабель у руці, триповерхова лайка на язиці. Спробуй-но підійти.

Та потім я усвідомив, що й це мені примарилось, а насправді я лежу в ліжку і зблизька розглядаю величезну волохату руку. Рука зникла, але залишила чашку, з якої струмувала пара й аромат популярного напою, що продається під маркою «Пі-Джі тіпс» 5. Можливо, тоді до мене нарешті дійшло, що зайди, охочі перерізати вам горлянку, не ставитимуть чайник і не розсуватимуть штори.

— Котра зараз?

— Восьма година тридцять п’ять хвилин. Час ранкових пластівців, містере Бонд.

Я заледве підвівся з ліжка й оглянув Соломона з голови до ніг. Він був невисокий і як завжди бадьорий, а ще досі вбирався в бридкий коричневий плащ із каталога на останньому розвороті «Сандей Експрес».

— Отже, ти прибув розслідувати крадіжку? — мовив я, протираючи очі аж до білих іскринок.

— Яку крадіжку, мосьпане?

Соломон називав «мосьпанами» усіх, окрім свого начальства.

— Крадіжку мого дверного дзвінка.

— Якщо ви, мосьпане, у своїй саркастичній манері посилаєтеся на моє безшумне проникнення до цього приміщення, то дозвольте нагадати, що я досвідчений практик-чорнокнижник. А кожен практик, щоб підтвердити свій титул, мусить іноді практикуватися. Так от, будьте чемним хлопчиком і застрибуйте в штани. Ми запізнюємося.

Він зник, прямуючи до кухні, і потім звідти почулося клацання й гудіння допотопного тостера.

Скривившись від болю в лівій руці, я змусив себе встати, натягнув сорочку та штани й посунув з електробритвою до кухні.

Соломон уже накрив на стіл і подав тости на спеціальній підставці, якої я в себе ніколи не бачив. Але навряд чи він приніс її із собою.

— Іще чаю?

— А куди ми запізнюємося? — запитав я.

— На зустріч, мосьпане, на зустріч. Так от, у вас знайдеться краватка?

У його великих карих очах світилася надія.

— Навіть дві, — відповів я. — Одна — з клубу «Ґаррік», до якого я не належу, друга — у клозеті, не дає бачку відвалитися від стіни.

Сівши за стіл, я помітив, що він десь дістав банку апельсинового варення. Незбагненно, як Соломонові це вдавалось, адже якщо ситуація вимагала, він міг покопирсатись у смітнику й дістати звідти автомобіль. Незамінний напарник для походу в пустелю.

Можливо, якраз туди ми й вирушимо.

— Хто тепер дає вам хліб насущний, мосьпане? — Соломон сів на край стола та уважно спостерігав, як я їм.

— Я сподівався, що ти.

Варення смакувало божественно, і я хотів розтягнути насолоду, але Соломон нетерпляче вовтузився. Він глянув на годинник і знову зник у спальні, де з гуркотом перерив усю шафу в пошуках піджака.

— Під ліжком, — гукнув я й узяв зі стола диктофон.

Касета була на місці.

Коли я залпом випив чай, з’явився Соломон із двобортним піджаком, на якому бракувало двох ґудзиків. Він підніс його мені, як камердинер. Я не поворухнувся.

— Ох, мосьпане, — сказав він. — Досить комизитися. Потерпіть, поки зерно потрапить у комору, а воли — у стійло.

— Просто скажи, куди ми їдемо.

— Покататися на великій блискучій машині. Вам сподобається. А дорогою додому я куплю вам морозиво.

Я повільно звівся на ноги й натягнув піджак.

— Девіде?

— Слухаю, мосьпане.

— Що відбувається?

Він стиснув губи й трохи насупив чоло. Не найкраще формулювання для таких запитань. Я не здавався.

— У мене неприємності?

Він сильніше насупив чоло, а тоді спокійно й упевнено глянув на мене:

— Схоже на те.

— Схоже на те?

— У цій шафі лежить тридцять сантиметрів грубого кабелю. Улюблена зброя мосьпана.

— І що?

Він чемно усміхнувся.

— У когось неприємності.

— Девіде, припини. Той кабель уже кілька місяців валяється. Купив, щоб під’єднати дві штуки.

— Так. І позавчорашній чек. У тому самому пакеті.

Кілька секунд ми мовчки дивилися один на одного.

— Вибачте, мосьпане, — мовив він. — Чорнокнижжя. Їдьмо.

Машина виявилася «ровером», отож була службова. Ніхто, маючи вибір, не сяде за кермо ідіотської пафосної тачки з безглуздим салоном, де кожен шов невміло оббитий деревом і шкірою. А немає вибору лише в британського уряду і керівництва компанії «Ровер».

Я не хотів відволікати Соломона за кермом, у нього й так напружені стосунки з автомобілями, навіть радіо вмикати не дозволяє.

Він натягнув водійські рукавички, нап’ялив водійську кепку, водійські окуляри й водійську гримасу, а ще не відривав рук від керма, як чинять усі люди, доки не здадуть на права. Зрештою — ми саме котилися повз площу Горсґардс-Перейд, заграючи з позначкою сорок кілометрів за годину на спідометрі — я вирішив ризикнути.

— Тобто в мене немає навіть мізерного шансу дізнатись, які приписи я порушив?

Соломон втягнув повітря крізь зуби, стискаючи кермо в руках іще міцніше й щосили концентруючись на особливо делікатному відрізку широкої вільної дороги. Перевіривши швидкість, обороти двигуна, кількість палива, тиск подачі мастила, температуру, час і пасок безпеки (двічі!), він дійшов висновку, що може собі дозволити відповідь.

— У вас був єдиний припис, мосьпане, — процідив крізь зуби Соломон, — залишатися доброю і шляхетною людиною. Якою ви завжди були.

Ми звернули у внутрішній двір Міністерства оборони.

— Та хіба я його не виконував? — запитав я.

— Бінго! Вільна стоянка. Ми в раю.

Попри велетенське попередження, що встановлено загрозу жовтого рівня і Міністерство оборони працює в режимі посиленої бойової готовності, охорона на вході навіть не глянула в наш бік.

Роки спостережень довели, що британські охоронці завжди так чинять. Хіба що вам пощастило реально працювати в будівлі, яку вони стережуть. Тоді будьте готові, що перевірять усе: від пломб у зубах до підкатів на штанях — і лиш тоді визнають, що ви — та сама людина, яка п’ятнадцять хвилин тому вибігла по сандвічі. Та якщо охорона бачить вас уперше, то пропустить без питань, бо якось ніяково створювати незручності незнайомцеві.

Якщо потрібні надійні охоронці, наймайте німців.

Ми подолали три сходові майданчики, шість коридорів і два ліфти, кілька разів зупинялися, щоб він виписав мені наступну перепустку, і нарешті дісталися темно-зелених дверей із табличкою «С188». Соломон постукав, жіночий голос відповів спершу «зачекайте», а потім — «заходьте».

Ми зайшли та вперлись у стіну. Між нею і дверима була кімнатка метр завширшки, у якій тулилися стіл, дівчина в лимонній блузці, комп’ютер, кактус, склянка з олівцями, пухнаста іграшка та стос жовтогарячих паперів. Важко повірити, що хтось або щось нормально функціонує в цьому, язик не повертається сказати, просторі. Відчуття було, немов у людини, яка зненацька виявила в черевику сімейство видр.

Якщо з вами таке траплялося.

— Він чекає на вас, — сказала дівчина, занепокоєно затуливши стіл обіруч, щоб ми, бува, нічого не скинули.

— Дякую, мем, — кинув Соломон, протискаючись повз стіл.

— Агорафобія? — запитав я, тупцяючи за ним, і, якби вистачило місця, дав би собі копняка за цю ремарку. Закладаюся, дівчина чує її п’ятдесят разів на день.

Соломон постукав у внутрішні двері, і ми увійшли.

Цей кабінет поглинув кожен квадратний метр, зекономлений на приймальній.

У ньому була висока стеля, два ряди вікон, затінених скарбовим тюлем, а посередині — стіл завбільшки з половину тенісного корту. Над столом зосереджено нахилилася чиясь плішива голова.

Соломон зупинився на центральній квітці персидського килима, а я розташувався на позиції за його лівим плечем.

— Містере О’Ніл? — озвався Соломон. — До вас Ланг.

Нуль реакції.

О’Ніл, якщо це його справжнє прізвище, бо я мав сумніви, скидався на типового завсідника величезних столів. Кажуть, хазяї схожі на своїх собак; як на мене, те саме і навіть частіше трапляється зі столами та їхніми власниками. В О’Ніла було величезне пласке обличчя, приплющені вуха й багато місць, куди можна засипати скріпки. Ідеально гладке підборіддя резонувало з блискучою політурою. Одягнений він був у дорогу сорочку, але слідів піджака в кабінеті я не виявив.

— Я гадав, ми домовилися на дев’яту тридцять, — озвався О’Ніл, навіть не зиркнувши на годинник.

Голос був геть не правдоподібний. З претензією на аристократичну млявість, до якої не дотягував. Виходило якесь здушене мекання, і за інших обставин я поспівчував би містеру О’Нілу. Якщо це його справжнє прізвище. Бо я сумнівався.

— Затори, — сказав Соломон. — Ми доклали всіх зусиль, щоб прибути якнайшвидше.

Соломон глянув за вікно ніби на знак того, що його місія виконана. О’Ніл пильно подивився на нього, глипнув на мене та знову взявся розігрувати сценку «Я читаю важливі документи».

Тепер, коли Соломон доправив мене живого та здорового і йому не загрожують жодні неприємності, настав час трохи себе обстояти.

— Доброго ранку, містере О’Ніл. — Я прикинувся голосистим дурнем. Кабінетом аж луна пішла. — Мені дуже прикро. Бачу, зараз не надто вдалий момент. З вашої ласки, я теж поспішаю. Може, краще хай мій секретар зателефонує вашій секретарці й домовиться про нову зустріч? До речі, чому б їм не пообідати разом? Потеревенять собі.

О’Ніл заскреготів зубами й кинув на мене те, що вочевидь вважав нищівним поглядом.

Він явно переграв, а тоді відсунув папери й поклав руки на край столу. Потім забрав їх звідти й опустив на коліна. Відтак розлютився, бо я помітив його недолугі маніпуляції.

— Містере Ланг, — почав він, — ви хоч розумієте, де перебуваєте? — І демонстративно стиснув губи.

— Звичайно, містере О’Ніл. Я перебуваю в кабінеті С188.

— Ви перебуваєте в Міністерстві оборони.

— Угу. Дуже мило. А стільці у вас тут є?

Він знову посвердлив мене поглядом, а тоді кивнув Соломону. Той пішов до дверей і притягнув на середину килима репродукцію крісла дев’ятнадцятого століття. Я не поворухнувся.

— Сідайте, містере Ланг.

— Дякую, я постою.

Тепер він розлютився по-справжньому. У школі ми чинили такі штуки з учителем географії. Через два семестри він звільнився і став священником на крихітному острові.

— Будь ласка, скажіть, що вам відомо про Александра Вулфа? — О’Ніл поклав руки на стіл, і на одній зблиснув аж надто золотий годинник. Надміру золотий, щоб бути із золота.

— Якого саме?

Він спохмурнів.

— Тобто «якого саме»? Скільки Александрів Вулфів ви знаєте?

Я заворушив губами, перераховуючи подумки.

— П’ять.

О’Ніл сердито зітхнув. Слабачок. Не мнися, спробуй іще.

— Александр Вулф, про якого йдеться, — заговорив він із саркастичною педантичністю, яка рано чи пізно проскакує в кожного англійського чиновника, — володіє будинком на Лайл-стріт у Белгравії.

— Лайл-стріт, ага, — замислено пробурмотів я. — Тоді шість.

О’Ніл глипнув на Соломона і, не діставши від нього жодної підмоги, повернувся назад до мене з моторошною посмішкою.

— Містере Ланг, я питаю, що вам про нього відомо?

— Він володіє будинком на Лайл-стріт у Белгравії, — сказав я. — Це якось допоможе?

Тепер О’Ніл спробував інший трюк. Він глибоко вдихнув і повільно видихнув, силкуючись справити враження, що під пухкенькою оболонкою ховається несхибна машина для вбивств, яка от-от перестрибне через стіл і лупцюватиме мене, поки не виб’є всі дурощі. Жалюгідна вистава. Він потягнувся до шухляди, дістав звідти теку й заходився люто гортати її вміст.

— Де ви були о десятій тридцять минулого вечора?

— Займався віндсерфінгом у Республіці Кот-Д’Івуар, — мало не навперебій випалив я.

— Я поставив вам серйозне запитання, містере Ланг, — мовив О’Ніл. — І наполегливо рекомендую дати серйозну відповідь.

— А я кажу, що це не у вашій компетенції.

— Моя компетенція… — почав О’Ніл.

— Ваша компетенція — це оборона. — Я зненацька зірвався на крик, щирісінький крик і краєм ока бачив, що Соломон аж обернувся подивитись. — І платять вам за те, щоб ви захищали моє право виконувати будь-які справи й не відповідати на купу сраних запитань. — І, перейшовши на нормальну передачу, я додав: — Іще питання?

Він промовчав, тому я повернувся й рушив до дверей.

— Бувай здоровий, Девіде.

Соломон теж промовчав. Моя рука вже торкнулася ручки дверей, коли озвався О’Ніл:

— Лангу, мушу попередити, що я можу заарештувати вас, щойно ви вийдете з цієї будівлі.

Я обернувся і глянув на нього.

— За що?

Аж тут я відчув щось недобре, бо за весь час від моєї появи О’Ніл уперше розслабився.

— За змову з метою вбивства.

У кімнаті запала мертва тиша.

— Змову?

Так буває, коли вас закрутило у вирі подій. У нормальному стані, коли мозок відправляє слова до рота, десь дорогою ви знаходите секунду, щоб перевірити, чи правильний вміст і ціла упаковка, і лише тоді доставляєте їх на піднебіння, а звідти — на свіже повітря.

Одначе, коли вас закрутило у вирі подій, контролер у мозку може напартолити.

О’Ніл промовив п’ять слів: «За змову з метою вбивства».

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.