2021

ISBN 978-966-982-632-9 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Hart, Rob. The Warehouse : a novel / Rob Hart. — New York : Crown, 2019. — 368 p.

Переклад з англійської Вікторії Зенгви

Дизайнер обкладинки Рената Куртвелієва

Електронна версія створена за виданням:

Гарт Р.

Г21 Сховище : роман / Роб Гарт ; пер. з англ. В. Зенгви. — Х. : Віват, 2020. — 416 с. — (Серія «Художня література», 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-127-0 (укр.)

ISBN 978-1-9848-2379-3 (англ.)

Людство потерпає від наслідків глобального потепління та браку ресурсів. Корпорація «Хмара» — чи не єдина в Сполучених Штатах оаза, яка надає роботу й комфортне житло. «Хмара» контролює американську економіку, тож усі змушені працювати на неї, щоб вижити. Свого часу ця компанія зруйнувала життя Пакстона, колишнього бізнесмена, та попри це він улаштовується туди на роботу. Однак доля підкинула несподіваний подарунок: він зустрів привабливу й загадкову Цинію. От тільки Пакстон не знає, що в її руках він ідеальний пішак. Цинія — шпигунка, завдання якої — вивести «Хмару» на чисту воду, явити світу те, чим насправді є ця бізнес-імперія. Викрита правда шокує: майбутнє, якого прагне «Хмара», — дистопічне жахіття, до якого щодня наближається людство.

УДК 821.111(73)

© Rob Hart, 2019

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

Марії Фернандес

Мене засмучує людина, яка хоче таке дешеве пальто, що чоловіки чи жінки, які виробляють одяг або працюють у швацьких цехах, змушені голодувати.

Президент Сполучених Штатів Бенджамін Гаррісон, 1891 рік

Роздiл 1. Спiвбесiда

Ґiбсон

Ну, я помираю!

Багато людей помирають, до останньої миті навіть не здогадуючись про це. Просто одного дня згасає світло. А в мене є кінцевий термін.

Я не встигну написати книжку про своє життя, хоч усі кажуть, що я мав би це зробити, тож зупинюся на цьому. Блог видається непоганим варіантом, чи не так? Останнім часом я не надто багато сплю, тож буде мені вночі якесь заняття.

Хай там як, а сон — для людей без амбіцій.

Зрештою, залишиться хоч якась письмова пам’ятка. Я хочу, щоб ви почули все від мене, а не від якихось заробітчан, які зроблять обґрунтовані припущення. З власного досвіду скажу: припущення рідко бувають обґрунтованими.

Сподіваюся, вийде непогана історія, бо мені здається, що я прожив дуже хороше життя.

Можливо, ви думаєте: містере Веллз, ви коштуєте 304,9 мільярда доларів, і це робить вас найбагатшою людиною в Америці та четвертим серед найбагатших у світі, тож, звісно, ви прожили хороше життя.

Друзі мої, не в тому річ.

Чи, точніше, перше ніяк не пов’язане з другим.

Ось вам правда: я зустрів найкращу жінку у світі й одружився з нею до того, як заробив хоч пенні. Разом ми виховали маленьку дівчинку, яка зростала благословенною, але навчилася цінувати зароблені гроші. Вона говорить «будь ласка», «дякую» і розуміє значення цих слів.

Я бачив, як сходить і сідає сонце. Я бачив такі куточки світу, про які мій батько ніколи навіть не чув. Я зустрічав трьох президентів і шанобливо давав поради щодо їхньої роботи, і вони мене слухали. Я ідеально грав у боулінг у місцевому клубі, і моє ім’я досі красується там на стіні.

Бували й важкі часи, але, сидячи тут і зараз, коли мої пси спочивають у мене біля ніг, дружина Моллі спить у сусідній кімнаті, а моя маленька дівчинка Клер має безпечне й надійне майбутнє, можна сказати, що я задоволений досягнутим.

Смиренно зазначу, що «Хмара» — це досягнення, яким я можу пишатися та на яке більшість людей не здатні. Свобода дитинства зникла вже так давно, що я заледве її пригадую. Заробити гроші на життя й оселитися десь тоді було не так складно. Згодом це стало розкішшю і, зрештою, фантазією. Доки «Хмара» росла, я усвідомлював, що вона може стати чимось більшим за сховище. Вона може стати рішенням. Я можу полегшити життя цій великій нації.

Нагадати людям, що таке процвітання.

Так і сталося.

Ми надали людям роботу, доступ до товарів і охорони здоров’я. Ми забезпечили мільярди доларів податкових надходжень. Ми очолили процес скорочення викидів вуглецю та розвитку стандартів і технологій, що врятують нашу планету.

Ми зробили це, зосередившись на єдиному, що має значення в цьому житті, — на родині.

У мене була одна родина вдома і ще одна — на роботі. Дві різні сім’ї, які я люблю всім серцем і які мені так сумно покидати.

Лікар каже, у мене залишився ще рік, він досвідчений, тож я йому вірю. Мені відомо, як швидко розповсюджуються новини, і я подумав, що треба все розповісти самому.

Рак підшлункової залози четвертої стадії. Четверта стадія означає, що рак поширився на інші частини мого тіла, зокрема на хребет, легені й печінку. П’ятої стадії не існує.

Скажу вам дещо про підшлункову: вона захована в глибині живота. У багатьох, доки вони зрозуміють, що щось не так, хвороба розійдеться, як пожежа на сухому полі. Надто пізно, щоб чимось зарадити.

Повідомляючи цю новину, лікар говорив суворим голосом і тримав мене за плече. І я подумав: «От тобі й маєш. Настав час поганих новин». Тож він розповів мені про негаразди, і, присягаюся вам, перше, що я запитав: «Що та підшлункова хоч робить?»

Він засміявся, і я теж, що допомогло трохи покращити настрій. Воно й добре, бо після цього довелося несолодко. І якщо вам цікаво, підшлункова допомагає перетравлювати їжу й регулювати рівень цукру в крові. Тепер я знаю.

Мені залишився рік. Тож завтра зранку ми з дружиною вирушаємо в дорогу. Я збираюся відвідати стільки найближчих МатерівХмар Сполученими Штатами, скільки зможу.

Я хочу подякувати. Я ніяк не зможу потиснути руку кожному, хто працює в усіх цих МатеряхХмарах, але я збіса постараюся. Це видається набагато приємнішим, ніж сидіти вдома, очікуючи на смерть.

Як завжди, подорожуватиму автобусом. Хай птахи літають. Та й ви бачили, скільки зараз коштують перельоти?

Це займе певний час, і, підозрюю, я трохи більше стомлюся. Можливо, буду навіть дещо пригнічений попри сонячну вдачу: все-таки важко людині витримати звістку про те, що вона вмирає. Мені в житті було подаровано багато любові й прихильності, тож я маю зробити все, що можу. Інакше ж просто сидітиму й нидітиму рік чи близько того, а це неприпустимо. Моллі радше задушить мене, щоб цього не дозволити!

Уже минув тиждень відтоді, як я знаю, але написане чомусь набуває реальності. Зворотного шляху немає.

Хай там як, а досить про це. Вигуляю-но собак. Мені потрібне свіже повітря. Якщо побачите мій автобус, помахайте мені. Коли люди так роблять, це завжди поліпшує настрій.

Дякую, що читаєте. Я невдовзі знову озвуся.

Пакстон

Пакстон притис руку до вітрини кав’ярні з морозивом. Дошка меню на стіні всередині обіцяла домашні смаки. Крекери Грехема, шоколадний зефір та арахісова паста.

З одного боку був магазин техніки «Попз», а з другого — їдальня з хромованою неоновою вивіскою, яку він не міг прочитати. «Деліаз»? «Далаяз»?

Пакстон глянув на головну дорогу. Легко уявити цю вулицю залюдненою, відчути життя, що колись вирувало тут. Це місто було з тих, що викликають ностальгію з перших відвідин.

Тепер його відлуння згасало в білому сонячному світлі.

Він обернувся назад до кав’ярні з морозивом, єдиної на всій вулиці крамниці, вітрини якої не були забиті фанерними дошками. Вікно гаряче на дотик там, де його обпекло сонце, і вкрите шаром піску.

Зазираючи всередину на запорошені купи бляшанок, порожні стільці та покинуті холодильники, Пакстон спробував відчути жаль за тим, що ця кав’ярня мала означати для свого міста.

Але жаль сягнув межі, щойно він вийшов з автобуса. Саме перебування в цьому місці переповнювало смутком настільки, що він видавався собі повітряною кулькою, яка зараз лопне.

Пакстон перекинув сумку через плече й повернувся до натовпу, човгаючи тротуаром і топчучи траву, що пробивалася крізь тріщини в бетоні. Дехто відставав — старі та скалічені, що не могли швидко ходити.

З автобуса вийшло сорок сім осіб. Сорок сім — це без нього. Приблизно на півдорозі двогодинної подорожі він перерахував, коли вже набридло порпатися в телефоні. Широкоплечі чоловіки з натрудженими руками — поденні робітники. Сутулі працівники офісів, роздобрілі від років клацання по клавіатурі. Одній дівчині на вигляд не більше сімнадцяти. Низенька й тілиста, з молочно-білою шкірою та довгими каштановими косами, що сягали низу спини. Одягнена в поношений брючний костюм лавандового кольору, на два розміри більший, ніж потрібно; тканина вицвіла й розтягнулася від років прання та носіння. Смужка помаранчевої бирки, як ті, що використовують у секонд-гендах, стирчала з-за коміра.

Кожен мав багаж. Пошарпані коліщата валіз розхитувалися на нерівному тротуарі. Сумки, закріплені на спинах або перекинуті через плечі. Усі спітнілі від напруги. Сонце напекло Пакстонову маківку.

Напевно, було вже під сорок градусів. Піт збігав ногами Пакстона, заливав йому пахви, від чого одяг прилипав до тіла. Саме тому він одягнув чорні штани та білу сорочку: так піт не надто помітний. У сивого чоловіка поруч, схожого на професора коледжу, бежевий костюм уже мав колір вологого картону.

Була надія, що приміщення для співбесіди недалеко й що там прохолодно. Він просто хотів зайти всередину. Відчував на своєму язику пил, принесений із полів, які були виснажені до такого стану, що на них уже нічого не родило. Це жорстоко з боку водія автобуса — кинути їх на в’їзді до міста. Напевно, він зупинився на півдорозі, щоб зекономити пальне, але все-таки.

Люди попереду рухалися, зміщуючись на перехрестя праворуч. Пакстон пришвидшився. Він хотів зупинитися, щоб дістати із сумки пляшку води, але затримка біля крамниці морозива й так була зайвою. Тепер попереду нього більше людей, ніж позаду.

Коли він наближався до рогу, якась жінка пробігла повз, перегородивши Пакстонові шлях так, що він мало не впав. Літня азійка зі жмутком сивого волосся на голові й шкіряним ранцем на плечах важко штовхала вперед якийсь клунок. Але, напевно, занадто перенапружилася, за кілька кроків спіткнулася й упала на коліна.

Люди навколо розступалися, звільняючи їй шлях, але не зупинялись. Пакстон знав чому. Тоненький голосок усередині нього кричав «Іди собі», але, звісно, він не міг так учинити, тож допоміг їй звестися на ноги. Її оголені коліна були червоні від подряпин, довга, аж чорна, цівка крові бігла вниз ногами до тенісних черевиків.

Вона подивилася на нього, заледве кивнула й побрела далі. Пакстон зітхнув.

— Завжди будь ласка, — сказав він не досить голосно, щоб вона це почула.

Він озирнувся. Люди позаду набирали темп. Ішли з новими силами, напевно, помітивши, як хтось упав на землю. Повітря пахло кров’ю. Пакстон знову начепив сумку й пришвидшився, прямуючи до рогу. Завернувши за нього, побачив великий театр у формі шатра. Штукатурка на фасаді будівлі місцями осипалася, оголивши поруйновану цеглу.

Зламані неонові скляні літери формували непевний візерунок на верхівці.

Р-І-В-Е-Р-В.

Пакстон припустив, що там мало бути написано Ріверв’ю, хоча, здається, ніде поблизу річки не протікали, хіба що колись давно. Перед театром стояв мобільний кондиціонер, який із шумом заганяв прохолодне повітря в будівлю через загерметизовану трубу. Пакстон разом із натовпом підійшов до ряду відчинених дверей. Коли він наблизився, крайні двері з обох боків почали зачинятися, нерухомими залишалися лише кілька дверей посередині.

Він кинувся вперед, майже пробіг останні кілька кроків, цілячись між розсувних дверей. Коли він проскочив крізь них, ще більше дверей із гуркотом зачинилися позаду. Сонце зникло, і його, мов поцілунок, огорнуло прохолодне повітря.

Озирнувшись, він здригнувся. Побачив, як зачинилися останні двері й кульгавий чоловік середніх років залишився на немилосердному сонці. Чоловік спершу видихнув. Опустив плечі, його рюкзак упав на землю. Потім він знову напружився, ступив крок уперед, ударив долонею об скло. Напевно, на ньому була каблучка, бо почувся різкий звук, немов скло могло розбитися.

— Агов! — долинав його приглушений крик. — Агов! Ви не можете так учинити. Я пройшов увесь шлях сюди.

Трісь. Трісь. Трісь.

— Агов!

Чоловік у сірій сорочці, на якій чорними літерами було написано «ШвидкийНайм», наблизився до нього й поклав руку на плече. Пакстон не міг читати по губах, але припустив, що це ті самі слова, які почула жінка біля автобуса. Вона стояла останньою в черзі, і двері зачинилися перед самісіньким її обличчям, з’явився чоловік у футболці з написом «ШвидкийНайм» і проголосив: «Не існує останньої вакансії. Усі хочуть працювати на “Хмару”. Ви можете подати запит за місяць».

Пакстон відвернувся від цієї сцени. Він не міг уже знайти місця для власного смутку, куди йому ще й чужий.

Передпокій був заповнений чоловіками й жінками в сорочках «ШвидкийНайм». Деякі з них стояли з пінцетами й маленькими пластиковими пакетами, вони радісно та дружньо всміхалися. Кожного претендента повідомили, що він має дозволити людям у сірому вирвати кілька волосин і покласти їх у пластикові пакети. Потім претендентам потрібно написати чорним маркером на пакеті своє ім’я та номер соціального страхування.

У Пакстона брала зразки пухлява, нижча від нього на голову жіночка. Йому довелося нахилитися, щоб вона змогла дотягнутися. Він здригнувся, коли вона видерла в нього кілька волосин із корінням, підписав пакет і передав чоловікові, який чекав, щоб віднести його. Коли Пакстон ступив за поріг передпокою до театру, худий, як шпичка, чоловік із пишними вусами передав йому невеликий планшет.

— Сідайте й увімкніть його, — буденно сказав він, як людина, що повторювала це багато разів. — Співбесіда невдовзі почнеться.

Пакстон закинув свою сумку на плече й спустився проходом до напівпідвального приміщення. Тут смерділо старими розгерметизованими трубами. Він обрав ряд попереду та всівся посередині. Поки він умощувався на жорсткому дерев’яному сидінні, поклавши спортивну сумку поруч, десь у глибині театру щось голосно клацнуло, ніби одночасно зачинилися замки всіх дверей.

Його ряд залишився майже порожнім, тут сиділа лише одна жінка зі шкірою кольору пропеченої землі й пружними завитками темно-коричневого волосся, недбало зібраного на маківці. Вона була одягнена у вільну літню сукню та черевики без підборів і сиділа на дальньому кінці його ряду, біля стіни театру з розкішними бордовими шпалерами, поплямованими патьоками води. Пакстон спробував спіймати її погляд, щоб усміхнутися з ввічливості, а також щоб роздивитися обличчя. Вона не помітила його, тож він зосередився на планшеті. Дістав пляшку води зі своєї сумки, спорожнив її до половини й натиснув бічну кнопку ґаджета.

Екран засвітився, у центрі дисплея з’явилися великі цифри.

Десять.

Потім дев’ять.

Вісім.

Коли дійшло до нуля, планшет завібрував, замість цифр з’явилася низка порожніх полів. Пакстон поклав його на коліна та зосередився.

Ім’я, контактна інформація, досвід роботи. Розмір сорочки?

Рука Пакстона зависла над графою «Досвід роботи». Він не хотів розповідати, чим займався раніше, який збіг обставин привів його до цього занедбаного театру в покинутому місті. Бо зробити це означало розповісти, що «Хмара» зруйнувала його життя.

Та й що він написав би?

Чи знають вони, ким він був раніше?

Якщо вони не дізналися, це добре чи погано?

Пакстон відчув, що йому нестерпно подаватися на цю роботу, маючи в графі «Досвід роботи» запис «Головний виконавчий директор».

Йому аж скрутило шлунок від цієї думки, і він вирішив написати про в’язницю. П’ятнадцять років. Достатньо довго, щоб виявити лояльність. Так він назвав би це, якби його спитали, — лояльність. Якщо ж хтось поцікавиться про два роки між в’язницею й сьогоденням, він щось вигадає.

Після того як він заповнив усі поля, екран обновився.

Ви коли-небудь крали щось?

Унизу дві кнопки. Зелена — «Так», червона — «Ні».

Він потер очі, їх різало від яскравого світла екрана. Поринув у спогади: йому дев’ять, він стоїть біля стійки з гумористичними коміксами в крамниці містера Чаудрі.

Збірка коміксів, яку хотів Пакстон, коштувала чотири долари, а в нього було лише два. Він міг піти додому й попросити гроші в матері, але замість цього вичікував, доки підійде якийсь чоловік і попросить пачку цигарок. Коли містер Чаудрі пригнувся туди, де лежали цигарки, Пакстон скрутив журнал коміксів, притис до ноги, щоб його не помітили, і попрямував до виходу.

Він прийшов до парку, сів на камінь і спробував читати, але не міг зосередитися, щоб щось зрозуміти. Перед очима все розмивалось і тьмяніло, коли Пакстон згадував, що він тільки-но вчинив.

Порушив закон. Украв у людини, яка завжди була доброю до нього.

Півдня пішло на те, щоб заспокоїтися, але він повернувся до крамнички й довго стояв надворі, чекаючи, доки там не буде нікого, потім підніс журнал до прилавка, немов мертвого домашнього улюбленця. Крізь задушливу хвилю ридань пояснив старому, що йому дуже соромно.

Містер Чаудрі погодився не телефонувати в поліцію чи, ще гірше, його матері. Але щоразу, коли Пакстон заходив до крамнички після тієї пригоди (а це був єдиний магазин поблизу, він не мав вибору), відчував, як очі старого пропікають йому спину.

Пакстон знову прочитав запитання й натиснув червону кнопку «Ні», хоча це була брехня, та з нею він міг жити.

Екран засвітився, і з’явилося нове запитання.

Чи вважаєте ви, що є моральне виправдання крадіжці за певних обставин?

Зелене — «Так», червоне — «Ні».

Це легко. «Ні».

Чи вважаєте ви, що є моральне виправдання крадіжці за будь-яких обставин?

«Ні».

Якби у вашій родині голодували, чи вкрали б ви хлібину, щоб їх нагодувати?

Справжня відповідь — «Можливо».

«Ні».

Чи вкрали б ви з місця роботи?

«Ні».

А якби знали, що вас не піймають?

Пакстон пошкодував, що тут немає кнопки «Я не збираюся нічого красти, перейдімо до наступного запитання».

«Ні».

Якби ви знали, що хтось украв, чи доповіли б ви про це?

Він майже натиснув «Ні», звикнувши натискати одну й ту ж саму кнопку, потім відсмикнув руку і обрав «Так».

Якщо людина погрожує вам нашкодити, чи ви доповіли б про крадіжку все одно?

Звісно. «Так».

Ви колись вживали наркотики?

Це полегшення. Не лише тому, що це зміна теми, а й тому, що Пакстон міг відповісти правду.

«Ні».

Ви колись вживали алкоголь?

«Так».

Скільки алкогольних напоїв ви вживаєте на тиждень?

«1—3».

«4—6».

«7—10».

«11+».

Від семи до десяти було б точніше, але Пакстон обрав другий варіант.

Після цього запитання змінилися.

Скільки вікон у Сієтлі?

«10 000».

«100 000».

«1 000 000».

«1 000 000 000».

Чи потрібно визнати Уран планетою?

«Так».

«Ні».

Зараз занадто багато судових позовів.

«Цілком згоден(а)».

«Трохи згоден(а)».

«Не знаю».

«Трохи незгоден(а)».

«Зовсім не згоден(а)».

Пакстон намагався дати кожному запитанню серйозне обґрунтування, певний алгоритм, щось, що вони могли б з’ясувати про глибинні засади його особистості, зважаючи на знання з астрономії.

Він відповідав на запитання, доки втратив їм лік. Потім екран став порожнім, Пакстон навіть злякався, що зробив щось не так.

Він роззирнувся, щоб попрохати про допомогу, але не побачив нікого поряд, тим часом на екрані з’явилось багато тексту.

Дякуємо за ваші відповіді. Зараз ми попросимо у вас короткого виступу. Коли ви побачите в нижньому лівому куті таймер, почнеться запис. Ви матимете одну хвилину, щоб пояснити, чому ви хочете працювати на «Хмару». Зверніть увагу на те, що вам не потрібно говорити цілу хвилину. Чіткого, простого й прямого пояснення буде достатньо. Коли відчуєте, що вже завершили, натисніть червону кнопку внизу екрана та припиніть запис. У вас не буде можливості це переписати.

На екрані з’явилось обличчя Пакстона, шкіра видавалася хворобливо сірою від сяйва монітора. У нижньому лівому куті виринув таймер.

1:00

Потім

:59

— Я не знав, що доведеться виголошувати промову, — сказав Пакстон, усміхаючись із підтекстом «це жарт», хоч сарказму в усмішці було більше, ніж він очікував. — Думаю, я сказав би, що, ох, знаєте, у наш час дуже важко влаштуватися на роботу, а я шукаю ще й житло, тож подумав, що це, напевно, ідеальний варіант для мене, правильно?

:43

— Хочу сказати, я справді прагну тут працювати. Думаю, це чудова можливість учитися й рости. Як там сказано в рекламі? «Хмара» — це задоволення всіх потреб.

Він похитав головою.

— Я не надто хороший промовець, якщо експромтом.

:22

Глибоке зітхання.

— Але я сумлінний працівник. Я ціную свою роботу і обіцяю виконувати її якнайкраще.

:09

Пакстон натиснув червону цятку, і його обличчя зникло. Екран засвітився білим. Він проклинав себе за ці затинання. Якби знав, що співбесіда міститиме й таке завдання, то попрактикувався б.

Дякуємо. Будь ласка, зачекайте, доки підраховуються результати співбесіди. Наприкінці процесу ваш екран засвітиться або зеленим, або червоним. Якщо він стане червоним, на жаль, або ви не пройшли тест на наркотики, або не відповідаєте стандартам «Хмари». Ви вийдете з будівлі й вам доведеться почекати місяць, щоб знову подати запит. Якщо екран засвітиться зеленим, чекайте на подальші інструкції.

Екран згас. Пакстон роззирнувся, щоб побачити, чи ще хтось підвів голову й обдивляється навколо. Він піймав погляд жінки зі свого ряду та злегка стенув плечима. Замість хоча б якоїсь відповіді вона поклала планшет на коліна й дістала із сумочки маленьку книжку в м’якій обкладинці.

Пакстон тримав планшет у себе на колінах, не певний, який саме колір хоче побачити — червоний чи зелений.

Червоне означало зараз вийти з будівлі й стояти на сонці, доки прибуде наступний автобус, якщо він взагалі прибуде. Це означало продиратися крізь оголошення про роботу, де платили недостатньо, щоб вижити, і списки квартир, що були або поза його ціновим діапазоном, або занедбані до непридатності. Це означало знову опинитися в гнилому басейні розчарування та відчаю, де він потопав місяцями, заледве тримаючи ніс над водою.

Здавалося, працювати на «Хмару» — найкраще.

Хтось засопів позаду. Пакстон озирнувся та побачив азійку, з якою сьогодні зіштовхнувся, вона опустила обличчя, а риси освітлювалися червоним.

Пакстон затамував дух, коли засвітився його екран.

Цинiя

Зелений.

Вона дістала свій мобільний і швидко обдивилася кімнату. Нічого не перехоплювало сигнал. Потрапивши до МатеріХмари, вона зберігала радіомовчання, бо хто знає, що вони можуть вичитати з повітря? Бути недбалою з передачами — певний спосіб це з’ясувати. Цинія набрала текст, щоб оновити свій статус: «Привіт, мамо, чудові новини! Мене беруть на роботу».

Вона поклала телефон до сумочки, обдивилася кімнату. Здається, більше людей залишається, ніж іде. За два ряди позаду дівчина в лавандовому костюмі з довгими каштановими косами злегка зойкнула й усміхнулася.

Тест був нескладний. Треба бути цілковитим ідіотом, щоб його провалити. Багато запитань не мали значення, особливо коли йшлося про абстрактні речі. Вікна в Сієтлі? Що мало значення, так це час. Якщо відповідати занадто квапливо, здасться, що намагаєшся швидше з усім покінчити. Чекати надто довго — і виявиш невміння логічно мислити. Тоді відео. Ніхто насправді їх не дивився. Немов існує команда, спеціально призначена для цього. Усе це сканування облич і голосу, усмішки, зорового контакту, використання ключових слів таких, як «пристрасть», «сумлінний працівник», «навчатися» й «рости».

Щоб упоратися з тестом, потрібно потрапити в золоту середину. Якраз достатньо, щоб показати, що ти міркуєш над запитаннями.

А ще не завалити тест на наркоту.

Не те щоб Цинія регулярно щось вживала, окрім невеликої затяжки, щоб розслабитися, та й то востаннє вона дозволила собі таку приємність шість місяців тому, тож тетрагідроканабінол уже давно вийшов із організму.

Цинія глянула праворуч. Простакуватий хлопець, що сидів за вісім місць, помітив її погляд. Розвернув свій зелений екран до неї й усміхнувся. Вона кивнула й ледь усміхнулась у відповідь. Бути ввічливою корисно. Грубіяни виділяються.

Він дивився на неї так, ніби тепер вони друзі. Він сяде біля неї в автобусі. У цьому дівчина не сумнівалася.

Чекаючи наступних вказівок, Цинія дивилася на людей, які прямували до дверей, як вони тяглися проходами, жахаючись від потреби повертатися на денну спеку. Вона намагалася знайти в собі хоч якесь співчуття, але зрозуміла, що важко виявляти жаль до тих, кого не взяли на цю ідіотську роботу.

Цинія не була безсердечна. Вона мала серце. Напевно. Якщо прикласти долоню до грудей, то можна відчути, як воно б’ється.

Після того як із кімнати вийшли всі відбраковані й двері знову зачинилися, жінка в білій футболці-поло з логотипом «Хмари» на грудях виступила перед аудиторією. У неї на голові громадилася копиця золотавого волосся, немов щойно знятого з ткацького верстата, і вона так підвищила свій монотонний голос, щоб було чутно в цьому порожнисто-печерному залі.

— Будь ласка, беріть свої речі та прямуйте до заднього виходу. Нас чекає автобус. Якщо ви бажаєте відкласти співбесіду на кілька днів, негайно зверніться до менеджера. Дякую.

Усі в кімнаті дружно встали, і відкидні сидіння повідскакували назад із тріском, схожим на постріли. Цинія перекинула сумочку через плече, схопила свою спортивну сумку й попрямувала проходом углиб театру, тримаючись у натовпі, доки він продирався крізь розжарений прямокутник білого світла.

Коли вона наблизилася до дверей, з’явилася група людей у футболках «ШвидкийНайм». Вони рухалися злагоджено, із серйозними виразами облич, оглядаючи новоприбулих. У неї скрутило шлунок від хвилювання, але вона йшла, намагаючись не привертати уваги.

Коли дійшла до натовпу працівників, хтось із них простягнув руку, і Цинія пригальмувала, готова до втечі. Маршрут уже розробила. Довелося б трохи бігти й багато йти. І нічого не заробити.

Але чоловік указував на дівчину перед нею в лавандовому брючному костюмі, з довгими косами. Він схопив її за руку та висмикнув із черги так грубо, що вона аж скрикнула. Люди проходили повз, опустивши очі в підлогу, вони пришвидшувалися, відчайдушно бажаючи проминути небезпечну зону. Команда «ШвидкогоНайму» вивела дівчину геть зі словами «спотворено», «досвід роботи», «невідповідна» і «заборонена».

Цинія дозволила собі поблажливу посмішку.

Вийти надвір — немов ступити в розпечену духовку. Автобус чекав біля брівки, він мав форму бойової кулі із сонячними батареями на даху. Збоку позначений таким самим логотипом, як на футболці жінки в поло: біла хмара перекрита синьою хмарою. Чистіший, ніж побитий старий дизель, що довіз їх до міста, ревів щоразу, коли водій запускав двигун.

Усередині автобус також був інакший. Він дуже нагадував літак. Два ряди потрійних сидінь, усі жорсткі пластикові та гладкі. Екрани вмонтовані ззаду в підголівники. На кожному сидінні безладно накидані брошури й пара дешевих одноразових пластикових навушників у пластиковому ж пакеті. Цинія пройшла назад і прослизнула на сидіння біля вікна. Повітря було прохолодне, але скло розпечене, як сковорідка.

Перевірила свій телефон і знайшла відповідь.

Вітаємо! Щасти. Ми з татом чекаємо тебе на Різдво.

Переклад: діяти за планом.

Біля неї почувся шурхіт, відчуття чиєїсь присутності. Вона підвела погляд і побачила того простака з театру. Він усміхався, немов хотів здаватися ґречним. Це не допомагало. Він був схожий на того, хто любить штани хакі й світле пиво, на людину, яка вважає, що важливо говорити про почуття. І волосся в нього скуйовджене.

— Зайнято? — запитав він.

Цинія прокрутила в голові можливі варіанти. Як на неї, найкраще проникати й виходити з мінімальним галасом, встановлюючи якомога менше особистих контактів. Дівчина також знала, що соціальна взаємодія може вплинути на її статус. Що більше вона відмовлятиметься соціалізуватися, то більше ризикує виділитися чи ще гірше — спалитися. Тож мало сенс знайти кількох нових приятелів.

Напевно, час почати.

— Ще ні, — відповіла Цинія простакові.

Простак запхав свою сумку на полицю над їхніми головами й сів на місце біля проходу, залишивши між ними вільне сидіння. Він смердів висохлим потом, як усі. Вона також смерділа.

— Ну… — сказав хлопець, оглядаючи автобус, що наповнювався звуками сопіння, рипіння пластику та приглушених розмов, відчайдушно намагаючись зробити порожній простір між ними менш незручним. — Як така дівчина, як ти, опинилась у цьому місці?

Промовивши це, він якось зболено посміхнувся, напевно, усвідомлюючи, як по-дурному це прозвучало.

Але тут було щось глибше. Запитання свідчило про приховану думку «Як ти також скотилася до цього?»

— Я працювала вчителькою, — сказала вона. — Коли торік шкільне навчання в Детройті стало привілейованим, вони вирішили замість учителя математики для кожної школи найняти одного вчителя на цілий район, якого транслюватимуть по відео в усі класи. Було п’ятнадцять тисяч учителів, а тепер їх менше сотні, — вона знизала плечима. — І я не стала однією з тих, хто залишився.

— Я чув, що те саме трапилося й у деяких інших містах, — сказав хлопець. — Муніципальні бюджети скорочують скрізь. Це має якийсь сенс із погляду економії, так?

Звідки він знає про муніципальні бюджети?

— Подивимося, чи через кілька років діти зможуть розв’язати елементарну математичну задачу, — сказала Цинія, злегка повівши бровою.

— Вибач. Я не хотів образити. Яку саме математику ти викладала?

— Основи, — відповіла вона. — Працювала з молодшими школярами. Таблиця множення. Геометрія.

Він кивнув.

— Я сам колись був трохи математичним гіком.

— А що ти робив до цього? — запитала дівчина.

Простак скривився, немов хтось копнув його під ребра. Вона майже пошкодувала, що запитала, бо, напевно, він зараз виллє на неї якусь срану сльозливу історійку.

— Я був охоронцем у в’язниці. Одне з джерел прибутків. Нью-Йоркський виправний центр.

— Он воно що, — подумала Цинія. — Муніципальні бюджети.

— Але після того… — сказав хлопець. — Колись чула про «Ідеальне яйце»?

— Ні, — відповіла вона цілком щиро.

Він поклав руки на коліна, немов збирався щось показати, але потім знову їх згорнув, коли зрозумів, що вони порожні.

— Це такий пристрій, куди кладеш яйце, потім ставиш у мікрохвильову піч, і вона зварить тобі ідеальне яйце вкруту — саме таке, як хочеш, залежно від кількості часу, на який його туди поставити. Пристрій оснащений невеликим пультом керування для регулювання часу. І потім, коли яйце готове, шкаралупа злізає одразу ж, щойно відкрити пристрій, — він подивився на неї. — Ти любиш яйця вкруту?

— Не дуже.

— Це може здаватися дивним, але завдяки пристрою зварити їх дуже просто… — хлопець подивився повз неї у вікно. — Людям подобаються кухонні пристрої. Цей виявився дуже популярним.

— Що сталося? — запитала Цинія.

Він подивився на свої черевики.

— У мене були пропозиції звідусіль, але «Хмара» давала найбільше. Проблема полягала в тому, що вони вимагали знижок, щоб дешевше продавати товар. Спершу це було не так і погано. Я оптимізував пакування, скоротив витрати. Ми робили все в моєму гаражі. Я і ще четверо людей, але дійшло до того, що знижки заважали отримувати прибуток. Коли я відмовився знову знижувати ціну, «Хмара» забрала свої гроші, а на моєму рахунку було недостатньо, щоб це компенсувати.

Хлопець замовк, немов хотів ще щось сказати, але передумав.

— Мені шкода про це чути, — промовила вона не зовсім щиро.

— Та нічого, — відповів він, дивлячись на неї й усміхаючись, грозові хмари відступили. — Мене щойно найняла компанія, яка зруйнувала моє життя, тож я змирився. Патент на розгляді. Думаю, коли отримаю підтвердження, зможу продати його їм. Гадаю, вони сподівалися відлучити мене від бізнесу та представити власну версію.

Дівчина майже пожаліла його, але така позиція її роздратувала. Обурювало те, як він тримався. Жалюгідний, плаксивий, як оті невдахи, що не одержали ідіотської роботи. Талан жорстокий, хлопче. Навчися ще чогось, окрім панькатися зі злочинцями чи готувати яйця в мікрохвильовці.

— Ну, зрештою, хоч щось, — сказала вона.

— Дякую. Агов, знаєш, як це відбувається? Щось не працює, як не тисни. Ти хочеш повернутися до викладання? Я чув, тут хороші школи.

— Так, я не знаю, — відповіла Цинія. — Правду кажучи, я просто хочу заробити трохи грошей, щоб на якийсь час виїхати з країни. Трохи поповнити резерви готівки, податися кудись викладати англійську. Таїланд. Бангладеш. Подалі звідси.

Двері автобуса зачинилися. Вона подумки подякувала вищим силам, що сидіння між нею та цим простаком залишилося вільним. Жінка з монотонним голосом вийшла наперед і махнула рукою. Більшість перешіптувань в автобусі припинилися, усі підвели голови, уважно дослухаючись.

— Добре, ми вирушаємо, — сказала вона. — Будь ласка, одягніть навушники, зараз буде ознайомче відео, яке ви маєте переглянути. Подорож триватиме приблизно дві години. Позаду автобуса є туалет, а ось тут, попереду, — вода, якщо комусь потрібно. Після відео, будь ласка, приділіть трохи часу інформаційним буклетам, а коли ми прибудемо, ви отримаєте розподілення на житло. Відео почнеться за три хвилини. Дякую!

На екранах підголівників з’явився таймер зворотного відліку.

3:00

2:59

2:58

Вони обоє потяглися до сидіння посередині, куди поскладали брошури й навушники. Їхні руки зіштовхнулися, поки вони шукали й знімали пластикові обгортки. Здається, простак дивиться на неї, тож Цинія має бути обережною та не дивитися на нього, хоча вона й відчула тепло там, де він торкнувся її шкіри.

Близько, але не занадто близько.

Проникнути, виконати завдання й звалити до біса.

— Не дочекаюся, коли це відео закінчиться, — сказала вона. — Хочу трохи поспати.

— Непогана ідея.

Вмикаючи навушники в порт під екраном, вона знову думала про те, хто її найняв.

Перший дзвінок і все подальше спілкування відбувались анонімно й були закодовані. Від пропозиції в неї волосся стало дибки. Після цього дівчина могла зав’язати. І мала б, напевно, це зробити, бо передавала свій генетичний матеріал. Тому те, що хтось вирвав її волосину й помістив інформацію в базу даних, уже не мало значення. Цинія могла провести решту життя під сонцем у Мехіко. Великий гарний пляж і жодних законів про екстрадицію.

Це було не перше її анонімне замовлення, але, безперечно, найбільше. І знати замовника їй наче й не треба, але вона не могла не цікавитися цим.

Щоб відповісти на запитання «Хто?», потрібно було запитати «Кому це вигідно?» Це не звужувало списку підозрюваних. Коли помирає король, усе королівство залишається без господаря.

— Вибач, — сказав простак, відриваючи її від думок. — Мушу представитися, — він простягнув руку через порожнє сидіння. — Пакстон.

Дівчина якусь мить дивилася на руку, перш ніж простягла свою. Його потиск був сильнішим, ніж вона очікувала, а рука, на щастя, виявилася неспітнілою.

Згадала своє ім’я для цього завдання.

— Цинія.

— Цинія, — повторив хлопець, киваючи. — Як квітка.

— Як квітка, — погодилася вона.

— Радий знайомству.

Цинія вперше вимовила вголос це ім’я комусь, окрім себе. Їй подобалося, як воно звучить. Цинія. Немов камінчик пробиває поверхню спокійного ставка. Обирати собі ім’я — це її найулюбленіша частина кожного нового завдання.

Цинія усміхнулася, відвернулась від Пакстона, вставила у вуха навушники якраз тоді, коли таймер показав нуль і почалося відео.

Вiтаємо!

На екрані — добре обладнана кухня приміського будинку. Поверхні з нержавілої сталі блищать у сонячному світлі, що ллється з великих еркерів. Троє дітей — дві дівчинки й хлопчик — бігають сміючись, їх жартівливо переслідує мати, молода брюнетка, боса, одягнена в білий светр і джинси.

Мати зупиняється та повертається до екрана, кладе руки на стегна й говорить до глядачів.

Мати:

— Я люблю своїх дітей, але з ними буває важко. Лише одягати дітлашню, щоб вийти надвір, можна цілу вічність. А після Стрілянини Чорної п’ятниці…

Вона зупиняється, притискає руку до грудей, заплющує очі, на віях бринять сльози, потім знову розплющує очі й, усміхаючись, закінчує:

— …після того навіть думка виходити на закупи лякає мене до смерті. Щиро кажучи, якби не «Хмара», я й не знала б, що робити.

Вона всміхається, лагідно й упевнено, як і мають усміхатися матері.

У кадрі маленький хлопчик на підлозі, його обличчя скривилося від болю, він тримається за подряпане коліно. Дитина кричить.

Дитина:

— Мамо-о-о-о-о-о-о-о-о!

У кадрі чоловік у червоній сорочці-поло, він зістрибує на підлогу з якогось підвищення, підтягнутий, вродливий, білявий, немов вирощений у лабораторії. Камера зосереджується на предметові в його руці: це коробка з пластирами.

Він біжить між двома щільними рядами акуратно заставлених полиць у складі, схожому на печеру.

Кухлі, туалетний папір, книжки й супи. Мило, купальні халати, ноутбуки та моторне мастило. Конверти та ігрові набори, рушники й кросівки.

Чоловік зупиняється навпроти довгої конвеєрної стрічки, ставить коробку пластирів у блакитний контейнер і підсовує його на стрічку.

У кадрі дрон, що летить у безхмарному блакитному небі.

У кадрі мати, що зі сльозами відкриває картонний контейнер з емблемою «Хмари». Вона бере коробку пластирів, виймає один і наклеює його на коліно дитини. Хлопчик усміхається й цілує матір у щоку.

Мати обертається до екрана.

Мати:

— Завдяки «Хмарі» я завжди готова до будь-яких життєвих несподіванок. І навіть із лікуванням ран «Хмара» теж допоможе.

На екран повертається чоловік у червоній футболці-поло, цього разу в нього під рукою коробка шоколадних цукерок. Він знову біжить. Камера не їде за ним. Він стає все меншим між величезними рядами, доки його фігуру заледве видно вдалині, зрештою вона зникає, залишаються тільки монолітні полиці та порожня підлога, що тягнеться в далечінь.

Екран біліє. З’являється підтягнутий літній чоловік. Він одягнений у джинси та білу сорочку з ґудзиками на комірі, у нього закасані рукави й коричневий ковбойський капелюх, сиве волосся виголене знизу й трохи довше на маківці. Він зупиняється в центрі екрана й усміхається.

Ґібсон:

— Привіт! Я Ґібсон Веллз, ваш новий бос. З радістю вітаю вас у нашій родині.

Кадр на Веллзі, який блукає між величезними рядами, навколо нього метушаться чоловіки й жінки. Ніхто не зупиняється, не пізнає його, немов для них він привид.

Ґібсон:

— «Хмара» — це задоволення будь-якої потреби, це полегшення в швидкоплинному світі. Ми допомагаємо людям і родинам, які не можуть вибратися до крамниці, не мають її поблизу чи не хочуть ризикувати.

У кадрі кімната, розділена масивними столами із синіми трубами, схожими на промислові повітряні насоси, працівники в червоних футболках-поло розкладають речі на столі. Вони огортають їх піною, що швидко розбухає й висихає, стаючи схожою на картон, клеять етикетки та наліпки з логотипом «Хмари» на пакети й кладуть їх на ряди стрічок, що рухаються до стелі.

Веллз досі залишається непоміченим, працівники роблять свою справу швидко й точно, не звертаючи на нього уваги.

Ґібсон:

— Тут, у «Хмарі», ми віримо в безпечне, захищене робоче середовище, де кожен може бути господарем власної долі. У нас багато вакансій для сортувальників — оцих красенів у червоному, — пакувальників і допоміжного персоналу…

Кадр на гігантській кімнаті, розділеній на маленькі кабінки. Усі тут одягнені в канарково-жовті футболки-поло та телефонні гарнітури. Вони працюють на маленьких планшетах, прикручених до столів. Усі усміхнені, поводяться, як давні друзі.

Ґібсон:

— …асистентів…

Кадр на блискучій промисловій кухні, де працівники в зелених футболках-поло готують їжу й спорожняють баки для сміття. Веллз, одягнений у сіточку для волосся, кришить цибулю біля невисокої індіанки.

Ґібсон:

— …технічної команди…

У кадрі група молодих чоловіків і жінок у коричневих футболках-поло, що дивляться на вивернуте нутро комп’ютерного термінала.

Ґібсон:

— …наших менеджерів…

У кадрі група чоловіків і жінок у білосніжних футболках-поло за столом. Вони тримають планшети, обговорюють щось дуже важливе. Веллз зупиняється збоку.

Ґібсон:

— «Хмара» оцінила ваші навики й призначила вас на посаду, що якнайкраще влаштує обидві сторони.

У кадрі охайне, гарне, як у каталозі, помешкання, де молодик садить доньку собі на плечі, розігріваючи на плиті каструлю із супом. На стінах курсивом виведено ЛЮБОВ та НАТХНЕННЯ. Гламурний сучасний диван. Приміщення кухні достатньо велике, щоб умістити чотирьох осіб за стійкою для приготування їжі, і переходить у вітальню, де можна проводити коктейльні вечірки.

Веллз зникає, але звучить його голос.

Ґібсон:

— Бо «Хмара» — це не лише місце для роботи. Це місце для життя. Повірте мені, коли ваші друзі й родина прийдуть вас провідати, вони також захочуть працювати тут.

У кадрі забита машинами автомагістраль, автівки не рухаються, у небо курять гази.

Ґібсон:

— Середньостатистичний американець витрачає дві години на дорогу до роботи й назад. Це дві години втраченого часу. Дві години шкідливих викидів в атмосферу. Кожен працівник, який обирає наші помешкання, може дістатися від домівки до роботи менш ніж за п’ятнадцять хвилин. Коли ви маєте більше вільного часу, більше проводите його з родиною, присвячуєте собі чи просто такому потрібному відпочинку.

Перед глядачами швидко змінюються сцени. Покупці прямують білим мармуровим коридором із вивісками брендових крамниць. Лікар притискає стетоскоп до грудей юнака. Молода пара їсть попкорн, доки екран освітлює їхні обличчя. Літня жінка біжить на біговій доріжці.

Ґібсон:

— Ми забезпечуємо все: розваги, охорону здоров’я, сервіс, освіту за найвищими стандартами. Якщо ви потрапили сюди, то ніколи не захочете піти. Я прагну, щоб ви почувалися, як удома. Справді вдома. Саме тому, хоч безпека для нас — найвищий пріоритет, ви ніде не побачите камер. Жити під камерами неможливо.

Екран біліє. Веллз стоїть посередині, одягнений у чорне. Заднє тло зникає, тож він немов у порожнечі.

Ґібсон:

— Усе побачене — і не тільки це — стане доступне вам, щойно ви почнете працювати в «Хмарі». І можете бути певні: ваша робота в безпеці. Хоч деякі наші процеси автоматизовано, я не вірю в роботів. Робот ніколи не відтворить спритності та критичного мислення людини. А навіть якщо колись і відтворить, нам усе одно. Ми віримо в родину. Це ключ до успішного бізнесу.

У кадрі розбиті вітрини та вікна, забиті фанерою. Веллз виходить на тротуар, дивиться на крамниці, хитає головою й розвертається до камери.

Ґібсон:

— Поза сумнівом, усе складно. Однак ми стикалися зі скрутою й раніше та завжди вирішували проблеми саме так: наполегливою працею. Моя мрія — знову поставити Америку на ноги, і тому я співпрацюю з місцевою виборною владою, щоб упевнитися, що в нас є місце й можливість рости, що ми можемо забезпечити більше американців заробітком. Наш успіх починається з вас. Ви той двигун, що тримає нашу економіку. Я хочу, щоб ви знали: хоч іноді ваша робота може видаватися тяжкою чи одноманітною, але ви ніколи не повинні забувати, наскільки ви важливі. Без вас «Хмара» — ніщо. Якщо справді ретельно все обміркувати…

Камера наближається. Він усміхається й простягає руки, немов запрошуючи глядачів до обіймів.

Ґібсон:

— …це я працюю для вас.

У кадрі столик у ресторані. Навколо сидять з десяток чоловіків і жінок, багато з них мають зайву вагу. Чоловіки тримають сигари, повітря сиве від диму. Стіл завалений порожніми склянками й тарілками, напівфабрикатами.

Ґібсон:

— Деякі люди скажуть вам, що їхня робота — боротися за вас. Це не так. Їхня робота — боротися за себе. Їхня робота — збагачуватися на вашій тяжкій праці. У «Хмарі» ми працюємо для вас, справді.

Камера рухається назад, показуючи Ґібсона, що стоїть у маленькій квартирці.

Ґібсон:

— Тепер вам, напевно, цікаво, що ж далі? Коли ви прибудете до «Хмари», вам виділять кімнату й дадуть ХмарнийБраслет.

Ґібсон повертає зап’ясток, щоб показати маленький скляний квадрат на шкіряному ремені.

Ґібсон:

— ХмарнийБраслет стане вашим найкращим другом. Він допоможе вам зорієнтуватися, відчинить двері, заплатить за товари, покаже напрямок, стежитиме за здоров’ям та серцевим ритмом і найголовніше — допоможе в роботі. І коли ви зайдете до кімнати, знайдете ще деякі речі…

Він підіймає маленьку коробку.

Ґібсон:

— Колір сорочки вкаже, де ви працюєте. Цієї миті ми ще обробляємо ваші дані, але доки ви дістанетеся кімнати, уже все з’ясуємо. Щойно прибудете, покладіть речі й пройдіться, роздивіться навколо. Завтра — ознайомлення, вас розподілять у команду в секції до того, хто розповість про ваші обов’язки.

Він кладе коробку та підморгує в камеру.

Ґібсон:

— Щасти! І ласкаво просимо до родини. У нас понад сотню МатерівХмар у Сполучених Штатах, я відвідуватиму вас час від часу. Тож якщо ви побачите мене на поверсі, можете зупинитися й привітатися. Я чекаю зустрічі. І пам’ятайте, називайте мене Ґіб.

Ґiбсон

Тож тепер, коли ми розібралися з усіма болісними подробицями, напевно, найкраще почати з розповіді про те, як я потрапив у цей бізнес, чи не так?

Проблема полягає в тому, що я й сам не знаю. Жодна дитина на цій планеті не мріє започаткувати найбільшу у світі електронну крамницю роздрібної торгівлі та хмарну обчислювальну компанію. У дитинстві я мріяв стати астронавтом.

Пам’ятаєте ровер «К’юріосіті», який послали на Марс у 2011-му? Я обожнював цю штуку. У мене була її модель, достатньо велика, щоб я міг посадити зверху нашого кота й катати його вітальнею. До цього часу можу згадати про Марс безліч цікавих фактів. Наприклад, там є найвища в Сонячній системі гора Олімп, а об’єкт, який важить сто фунтів на Землі, там важив би лише тридцять.

Як на мене, найкращий із-поміж усіх відомих спосіб схуднення. Це простіше, ніж відмовитися від червоного м’яса.

Тож я був переконаний, що стану першою людиною, яка ступить на цю планету. Готувався роками. Але насправді я хотів не так полетіти туди, як бути першим. До того як я перейшов до старшої школи, хтось інший уже зробив це, тож моя мрія не здійснилася.

Звісно, я полетів би, якби хтось запропонував, але містична чарівність цього бажання розвіялася. Є велика різниця між першопрохідцем і тими, хто йде слідом.

Хай там як, а весь час, доки я робив вигляд, що прагну на іншу планету, я вже був на шляху, який привів мене туди, де я перебуваю зараз. Бо насправді мені найбільше подобалося дбати про людей.

У містечку, де я виріс, була велика крамниця приблизно за милю від нашого помешкання. Магазин Купа. Говорили, якщо в містера Купа цього немає, то вам, напевно, воно й не потрібне.

Чудове було місце. Не таке велике, як можна очікувати від подібної крамниці. Просто до самої стелі забите складеними товарами. Ви могли попрохати містера Купа про якусь дрібничку — і він одразу ж її видавав. Іноді трохи порпався на полицях, але завжди знаходив те, що шукав.

Коли мені виповнилося дев’ять років, мама вже посилала мене до магазину самого, і я завжди охоче погоджувався, навіть по найменші дрібниці. Варто було матусі лише згадати про буханець хліба, я вже вискакував у двері ще до того, як вона встигала додати, що це могло б і почекати.

Я бігав туди-сюди так часто, що почав виконувати доручення сусідів. Наприклад, містер Перрі в квартирі неподалік бачив, як я вирушаю до магазину, зупиняв мене й просив прихопити тюбик крему для гоління чи ще щось. Він давав мені кілька доларів і, коли я повертався, винагороджував рештою. Це перетворилося на маленький прибутковий бізнес, і за якийсь час я вже потопав у коміксах і цукерках.

Але знаєте, коли настала вирішальна мить? Мить, що змінила все? Зі мною в сусідстві жив хлопець, якого звали Рей Карсон. Кремезний, здоровий, як бик, і сором’язливий, але справді гарний юнак. Тож якось я вийшов із магазину, навантажений продуктами так, що зупинявся, напевно, шість чи сім разів, здавалося, у мене зараз відваляться руки.

Рей, жуючи шоколадку, підпирав стіну магазину, і я звернувся до нього:

— Рею, може, допоможеш? Я дам тобі трохи грошей за роботу.

Рей сказав, що він, звісно, допоможе, бо яка дитина відмовиться від кишенькових грошей.

Я передав йому кілька сумок, і ми все рознесли швидше, ніж я міг би це зробити сам. Зрештою я отримав свої гроші й дав якусь частину Рею, він був просто щасливий, тож ми співпрацювали далі. Я отримував замовлення і йшов на закупи, він допомагав мені все це розносити. Я вже перейшов від цукерок і коміксів до відеоігор та моделей ракет. Отих гарних, з мільйоном деталей, яких, здається, у коробці ніколи не вистачало.

За якийсь час діти, що побачили, як добре влаштувався Рей Карсон, і собі запитували, чи не маю я роботи для них. Я відповідав «Звісно», і після цього моїм сусідам уже не потрібно було виходити з дому на закупи.

І мені було це приємно. Приємно бачити, що мама може сидіти й фарбувати нігті, а не бігати довкола сновидою, як зазвичай їй доводилося робити заради мене та мого батька.

Справи йшли так добре, що одного вечора я вирішив пригостити батьків вечерею.

Ми пішли до італійського ресторану біля Купа. Я одягнув білу сорочку й чорну краватку, які купив спеціально для такої нагоди, однак не знав, як її зав’язати. Я хотів здивувати маму та зійти вниз уже одягненим, але закінчилося тим, що я покликав її нагору зав’язати мені ту горопашну краватку. Коли вона побачила, як я стою, намагаючись приладнати цю штуку, то мало не луснула зо сміху.

Тож ми вийшли й рушили пішки, бо погода того вечора була чудова. Дорогою тато жартував, що коли нам принесуть рахунок, я злякаюся, а йому доведеться діставати гаманець, щоб урятувати ситуацію. Я перевірив меню онлайн і знав, що в мене достатньо грошей, щоб заплатити за все.

Я обрав курку Парміджана. Мама взяла курку Марсала, а тато влаштував ціле шоу, замовивши стейк із морепродуктами. Коли надійшов рахунок, я прийняв його, але не додав десять відсотків від суми, бо напої моїх батьків принесли із запізненням й офіціант забув покласти в хлібницю хліб, хоч ми просили його про це. А, як казав мій тато, чайові — це винагорода за хороший сервіс.

Я поклав у теку для рахунків гроші й дозволив офіціантові забрати її, сказавши залишити решту, а мій тато сидів із гаманцем у руках напоготові, і цей вираз його обличчя, не знаю, як у кота, який щойно покатався на марсоході «К’юріосіті» абощо. Ось я, дванадцятирічний хлопчина, пригостив свого тата вечерею в ресторані при свічках.

Після того, як пішов офіціант і ми вже збиралися йти, тато поклав мені руку на плече, подивився на маму й промовив: «Наш хлопчик».

Я точно пригадую ту мить. Усе до найменшої деталі: як полум’я свічки танцювало на стіні за ним, пурпурну пляму на білій скатертині від вина, яке він трохи розхлюпав, цей його лагідний погляд, яким він дивився, коли справді відверто про щось говорив, як він тримав свою руку на моєму плечі.

— Наш хлопчик, — сказав тато.

Зараз це має величезне значення. Він змусив мене почуватися так, немов я зробив щось особливе. Немов попри те, що я дитина, можу подбати про них.

Я вирішив, що це воно. Мене підштовхнула потреба зробити приємне батькам. Хоча, думаю, більшість людей починають щось робити саме тому. Я збрешу, якщо скажу, що не хотів комфортного життя, заробити грошей чи стати успішним.

Усі цього хочуть. Просто зрозумійте: я маю потребу робити щось приємне.

Пам’ятаю, як багато років після того ми відкривали нашу першу МатірХмару. Ми починали дуже скромно, зі, здається, тисячі осіб, але на той час це було велике досягнення, перша робочо-житлова спільнота в Сполучених Штатах.

Мій тато приїхав на відкриття. Для нього це була важка дорога, бо він тоді вже був дуже хворий, а мама померла на кілька років раніше, але він усе одно прибув, і я пам’ятаю, як, перерізавши ту стрічку, я вийшов прогулятися з ним житловими приміщеннями, щоб усе показати.

Після завершення огляду тато поплескав мене по плечу й сказав: «Наш хлопчик».

Хоч мами вже й не було.

Він помер за кілька місяців. Я дуже сумую за ними обома. І якщо є щось хороше в цьому ракові в моїх кишках, так це те, що я незабаром їх побачу. Молюся, щоб після смерті помандрувати до них!

Тож оце було в мене на думці. Є багато речей, про які варто розповісти, але я ніколи не замислювався над тим, як усе почалося. А зараз от замислився, і мені подобається, що я бачу це написаним. Завтра ми з Моллі помандруємо до МатеріХмари поблизу Орландо. Це була дванадцята «Хмара», яку ми побудували, і перша, яку ми спорудили за тим самим планом, за яким споруджуємо їх зараз, тож вона особлива для мене, але, знову ж таки, вони всі особливі.

І, слухайте, знаю, багато людей очікують, що я оголошу, хто посяде моє місце. Мені довелося вимкнути телефон, бо він не припиняв дзвонити. Трохи згодом я до цього дійду. Я не помру завтра, зрозуміло? Тож звертаюся до всіх репортерів: налийте собі випити й дихайте глибоко. Я досі все контролюю, а оголошу свого наступника тут, у блозі, тож ніхто з вас не отримає ексклюзивної інформації.

Поки що все. Дякую, що читаєте. Завантажу допис на блог і з величезним задоволенням вийду з цього автобуса, щоб трохи прогулятися та розім’яти ноги.

Пакстон

Триває масова міграція з Колкати в Індії, де понад шість мільйонів людей живуть у низьких западинах, що за останні роки опустилися нижче від рівня моря…

Супровідне зображення показало групу людей, що пливла на саморобному плоті, зібраному з дощок. Два чоловіки, жінка, троє дітей. У всіх шкіра натягнута, як на барабанах. Пакстон закрив браузер на своєму телефоні.

Небо потемніло. Він подумав, що, можливо, наближається шторм, але коли перехилився через сонну Цинію, щоб визирнути у вікно, то побачив, що в повітрі немов повно комах. Велетенські чорні рої перетинали небо вперед-назад.

Дорога також пожвавішала, вони дуже довго їхали в нікуди самі, але повз проїхав безпілотний трактор із причепом, його рев відігнав від Пакстона залишки сну. Після цього вантажівки з’являлися з частотою одна на десять хвилин, потім — одна на п’ять хвилин, і нарешті — одна на тридцять секунд.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.