Стюарт П., Рідел К.

Північ над Санктафраксом/Пер. з англ. А.Сагана. —

Тернопіль: Навчальна книга–Богдан, 2004. — 320 c. —

(Серія “Легенди Світокраю”)

ISBN 978-966-10-8615-8

Один із найгрізніших штормів загрожує знищити летюче місто С’анктафракс. Єдиний. хто знає про страшну небезпеку — юний капітан повітряних піратів Жнвчнк. Але його корабель “Позасвітній гарцівник”, потрапивши у саме серце Матері Бур. розлетівся на друзки, членів екіпажу розкидало по Темнолісі. а сам капітан втратив пам’ять. Здавалося, шо порятунку сподіватися нізвідки і чудовий Санктафракс. як і весь Світокрай. приречений на загибель...

For Anna and Katy

Paul Stewart & Chris Riddell

MIDNIGHT OVER SANCTAPHRAX

Text and illustrations copyright © 1998 by Paul Stewart and Chris Riddell

The right of Paul Stewart and Chris Riddell to be identified as the authors of this work

has been asserted in accordance with the

Copyright Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved.

Ілюстрації Кріса Рідела

Переклад з англійської Анатолія Сагана

За загальною редакцією Валентина Корнієнка

Дизайн Олега Кіналя

Друкується з дозволу Transworld Publishers відділення Random House Group Ltd.

Видавництво висловлює подяку літературній агенції Синопсис за допомогу в придбанні права. Ексклюзивне право на видання цієї книги українською мовою належить видавництву “Навчальна книга – Богдан”.

Охороняється законом про авторське право.

Жодна частина даного видання не може бути використана чи відтворена

в будь-якому вигляді без дозволу автора перекладу чи видавництва.

Далеко-далеко звідси, випинаючись уперед, мов бушприт могутнього скам’янілого корабля, нависає над безоднею Світокрай. Колись тут із найдальшого виступу скелі спадала вниз бурхлива Крайріка. Сьогодні ж ця річка мілка і повільна. Її джерело, знане з легенд як Верхоріччя, ось-ось пересохне, а струмки та притоки, які колись живили Крайріку, сходять нанівець.

У широкому і дедалі багнистішому річковому гирлі стоїть Нижнє місто — велетенське скупчення тісних халуп та злиденних куренів. Його населяють, тиснучись у вузьких вуличках, племена і народи Світокраю, люди та всілякі чудернацькі істоти.

Брудне, перенаселене і нерідко жорстоке, Нижнє місто — це ще й серце всіх ремесел і торгівлі, як законного, так і карного підприємництва. Місто гуде, метушиться і кипить енергією. Кожен городянин навчений якогось ремесла, належить до свого цеху і живе в якомусь певному кварталі. Звідси — інтриги, змови, запекла боротьба і безперервні чвари: квартал протистоїть кварталові, цех — цехові. Єдине, що об’єднує їх усіх, — це їхнє волелюбство.

Кожен, хто живе у Нижньому місті, — вільний. Виникнувши у добу другого Великого переселення, це місто правило за притулок усім, хто тікав від життя під диким і нестерпним гнітом Темнолісу. Розробляючи статут майбутнього сельбища, його засновники найбільше дбали про те, щоб усі визнавали їхнє творіння незалежною осадою. Мешканці Нижнього міста дотепер над усе дорожать своїми вольностями. Якщо ж комусь спаде на думку поневолити вільного міщанина, кара йому одна — смерть.

У середмісті увагу привертає величезне металеве кільце, від якого просто в небо тягнеться довжелезний важкий ланцюг. Другий його кінець утримує величезну летючу скелю.

Як і решта своїх посестер, вона народилася в Каменосаду: випнулась із землі й росла собі, потім її виперли на земну поверхню молодші скелі, пророслі зісподу, а вона й далі збільшувалась у розмірах. Коли вона, розростаючися, стала така легка, що ось-ось мала знестися вгору, до неї прикували ланцюга. На тій скелі звели величне летюче місто Санктафракс.

Чудові школи та коледжі Санктафракса здобули йому славу осередку освіченості, міста вчених, алхіміків та їхніх учнів. Предмети, студійовані тут, такі самі незрозумілі, як і затятість їхніх апологетів. Проте попри всю показну атмосферу вченої поблажливості й толерантності, Санктафракс є постійним вогнищем ворожнечі та гризні між різними групами. Однак же гризня гризнею, а в санктафраксців була все ж і спільна мета — вивчення погоди.

Задля цього весь учений люд — від мжичкомірів і мрякощупів до вітроловів і хмароглядів — денно і нічно вивчає, аналізує, описує та класифікує зміни кліматичних умов, зміни, які зароджуються в неосяжному відкритому небі, далеко за Світокраєм.

Саме там — в отій безмежній, не позначеній на жодній мапі світу пустці, куди зважувалися йти лиш одиниці і звідки ніхто не вертався, — творить погоду Матір Бур. Білі шторми та шквали-духовії — її рук справа; а ще насилає вона дощі, які приносять смуток, вітри, від яких божеволіють, і густі сірчані тумани, які позбавляють змислів і зле жартують із життям світокраян.

У сиву давнину вчений Архемакс у вступі до своєї “Тисячі блискучих афоризмів” писав: “Хто збагнув погоду, той збагнув Світокрай”. Теперішні санктафракські вчені вчинили б дуже мудро, якби ніколи не забували його слів, бо, усамітнившись у своєму плавучому місті, вони ось-ось забудуть про зв’язок між цими двома поняттями.

***

Темноліс, Каменосад, Крайріка, Нижнє Місто і Санктафракс — назви на карті.

Та за кожною з цих назв криються тисячі історій — історій, які були записані у прадавніх сувоях, історій, які передаються від покоління до покоління — історій, що їх розповідають і тепер.

І та, що ти прочитаєш зараз, — лише одна з них.

Розділ перший

Відкрите небо

Ген-ген у неозорому захмар’ї, туго напнувши вітрила, розтинав розріджене повітря самітний небесний корабель. Попереду, на кінці прив’язаної до бушприта линви, лопотів чорно-білими крильми величезний птах, ведучи судно все далі й далі, у те місце, яке наганяло жаху на все живе у Світокраї, — у відкрите небо.

— Прямо по курсу буремний вихор! — закричав із кокону помагай-біди на вершечку грот-щогли невеличкий ельф-дубовик. Із жаху він аж повискував. — Просто страхіття якесь!

Внизу, на капітанському містку “Позасвітнього гарцівника”, юний капітан небесних піратів у камізельці з волорожачої шкури тремтливими руками підніс до очей далекогляда. Він навів об’єктив на темну, розвировану повітряну масу, і серце йому тьохнуло. Наближався справді страхітний вихор! Величезні молочно-білі хмари немовби зсідалися і опадали, а потім їх засмоктувало у величезну криваво-червону горловину з чорнильною чорнотою посередині, яка загрожувала цілком поглинути і крихітний небесний корабель.

— Бачу, Шпуляре! — гукнув ельфові юний капітан.

— Пане капітане, воно суне на нас зі швидкістю сто ступнів на секунду, — закричав Шпуляр, вочевидячки панікуючи. — Ще трохи — і воно нас накриє.

Живчик похмуро кивнув головою. Навколо них уже починали закручуватись — хто б міг таке передбачити! — повітряні потоки. Корабель пірнав униз, щезаючи у великих хмарних скупченнях, і злинав угору, знову виринувши з них. Туго напинаючи ремінні шлейки, помагай-біда уперто, невтомно летів далі.

— Суще божевілля! — бубонів довготелесий стерничий із гострим обличчям, прибраний у яскравий парчевий каптан. Він стяг із голови величезну трикутку і витер спітніле чоло. — Він же тарганить нас просто у смерч!

— Сльото, ми летимо туди, куди нас веде помагай-біда! — прокричав Живчик.

— Так... але... — жалісно заскиглив Сім’якрил Сльота.

— Сльото! — знову гукнув Живчик, — Пам’ятай: зараз ми всі заодно. І не забудь перевірити, чи міцно прикріплені оті чардакові троси.

Щось бурмочучи собі під ніс, стерничий пішов виконувати капітанів наказ. На нижньому чардаку він надибав дебелого плескатоголового гобліна, що з побілілими від жаху очима прикипів до снастей.

— Нічого страшного, Смілоголове, — процідив крізь зціплені зуби Сльота. — Якщо наш юний капітан справді вірить, що ота обдерта перната шкапина доправить нас до його невідь-коли зниклого батька, а не наразить на певну смерть у серці бурі, то хто ми такі, щоб сперечатися?

— А й справді, хто? — озвалася куца постать, червона шкіра якої і таке саме волосся промовисто свідчили, що це живолуп із Темнолісу. — Ви йшли до капітана Живчика так само, як і ми всі. А ще я гадаю, і решта зі мною погодяться, що ми добачили в ньому щось особливе — так само, як він добачив його у кожному з нас. Нас кілька обраних, і ми доведемо нашу справу до кінця.

— Так, а чом би й ні, — непевно відповів Сльота, — тільки кінець, здається, куди ближчий, ніж я думав.

— До вихору сто тисяч ступнів і він наближається, — долинув із кокона тривожний Шпулярів гук.

— Тут, Сльото, не штука і злякатися, — просичав чийсь тихий голос із темряви за їхніми спинами.

Сльота полишив чардаковий трос і обернувся.

— Гайорибе, ти знову читаєш мої думки? — запитав він.

Гайориб відсахнувся. То була тендітна, схожа на рептилію істота з перетинками на руках і ногах та з величезними лапатими вухами, які безперестанку тріпотіли.

— Нічого не можу з цим удіяти, — вибачився він. — Така наша, водоблудів, особливість. Ба! Я можу тобі сказати ще дещо. Юний капітан добре знає цього птаха. Хлопець був поруч у момент його народження, а отже, помагай-біда мусить завжди і всюди оберігати його, аж поки хтось із них двох покине цей світ. Не хто інший, як цей птах знайшов Живчикового батька на понівеченому кораблі у відкритому небі. Капітан Живчик допомагає птахові, а ми допомагаємо капітанові Живчику. Ми всю дорогу летимо за крилатим провідником. Крім того, — додав він, — помагай-біда, здається, знає, що він робить — хоча прочитати його думки не так-то й просто.

— Ну що ж, тепер мені набагато легше, — саркастично відказав Сім’якрил Сльота.

— Я знаю, — тихо мовив Гайориб. — Якраз твої думки я читаю всі до одної.

Посмішка збігла з уст Сльоти, його жовтуваті щоки почервоніли.

— Чардакові линви, Сльото! — гукнув Живчик.

Юний капітан дивився просто в порожнечу перед собою. “Бурелов”, повітряний піратський корабель його батька, був десь там у відкритому небі, у такій далечі, в яку досі не заганявся ще жоден корабель, і Живчик знайде його, хоч би довелося перевернути світ.

Вони були в дорозі уже двадцять днів і двадцять ночей, пливучи слідом за помагай-бідою, який рішуче вів їх до зрадливої пустки. Здавалося, птах не знав утоми, і тепер, коли по небу розливалося рожеве світло двадцять першого ранку, він тяг їх усе далі й далі. Тимчасом вітри ставали чимраз непрогнозованіші; ще б пак: панівні південно-західні потоки стикалися з вітрами східної течії.

— Візьми штурвал, Гуку, — звернувся Живчик до здоровенного, як гора, пелехатого ікластого звіра, що стояв у нього за плечима. Кожного капітана повітряних піратів мав супроводжувати хоробрий джура, і в Живчика за такого джуру був блукай-бурмило Гук. — Не відхилятися від курсу. Ми повинні летіти акурат за помагай-бідою.

Гук рохнув, його пір’ясті вуха залопотіли.

Живчик повернувся до костяних ручок важелів керування, вишикуваних двома шерегами. Його руки вправно орудували ними — піднімаючи кормову гирю і опускаючи носову, якомога опускаючи гирі правого борту — малі, середні та великі — і якомога піднімаючи гирі лівого.

Живчик спробував провадити судно нерівним слідом помагай-біди, і корабель, різко клюнувши носом, нахилився на правий борт. З нижнього чардака долинули тривожні крики. Він зціпив зуби і зосередився. І за кращих часів керування повітряним кораблем було справою не з легких, а тепер і поготів: вихор, що бовванів з боку відкритого неба, обіцяв Живчикові найважчі випробування.

Однією рукою він наладновував систему циліндричних і кулястих бортових гир, а другою міняв кути нахилу вітрил: нахиляв стаксель, послаблював грот, ледь-ледь повертав клівер... Отак-о, легенько...

— Нахил, швидкість, рівновага, — бубонів Живчик собі під ніс. То були три кити повітроплавання. Та що дужче з кожною хвилиною закручувалися вітрові потоки, то важче було дотримуватись бодай одної з цих засад.

— Більше бери ліворуч, Гуку! — кричав Живчик, переладновуючи бортові гирі. — Нам треба вийти на кут...

Зненацька всім кораблем від прови до корми несамовито струснуло. Зарипіли облавки, задрижали щогли. Корабель несподівано задер догори носа і нахилився у супротивний бік.

— Усім прив’язатися! — скомандував Живчик екіпажеві. Будь-якої миті “Позасвітній гарцівник” міг дати сторчака, і кожен, хто випав би в порожнечу без земної тверді внизу, був приречений на довічне падіння.

Шпуляр, ельф-дубовик, зник у коконі. Сім’якрил Сльота ухопив чардаковий трос і прив’язався до фок-щогли. Живолуп Тарп Волопас та водоблуд Гайориб припали до бушприта, а плескатоголовий гоблін Смілоголов вив, задерши голову.

Посеред корабля, на помості над летючою скелею, стояла постать у кереї та гостроверхому каптурі — тиха, незворушна, мов кам’яна. То була остання членкиня Живчикової команди — Камінний Штурман.

Вітер люто гримав то в лівий, то в правий борт небесного корабля. Живчик якнайвище підняв носову гирю і затамував подих.

На якусь мить “Позасвітній гарцівник” затремтів ще дужче, ніж перше. Але не нахилився. Підбадьорений такою стійкістю, Живчик ретельно підігнав грот і клівер. Корабель трохи нахилився на лівий борт і рвонув уперед. Провисла носова линва. Удалині помагай-біда летів просто до широкої роззявини буремного вихору.

— Сімдесят п’ять тисяч ступнів, наближаємося! — закричав Шпуляр.

— Нікому не відв’язуватись! — голосно попередив команду Живчик. — Я не хочу, щоб хтось випав за борт.

— Хтось? — промурмотів Сльота. — Не хтось, а всі, це ж ясно як день! Якщо не змінити цього клятого курсу нам усім кінець!

Тарп Волопас прошив його нищівним поглядом.

— Сльото, — остеріг він.

Сльота виклично зустрів його погляд.

— Хтось мусить сказати це капітанові. Він хоче погубити нас усіх.

— Капітан знає, що робить, — відрубав Тарп. — Та й запізно повертати голоблі назад.

Живчик, зачувши звуки дедалі запальнішої суперечки, обернувся. Він побачив, що всі корабляни міцно поприв’язувалися чардаковими линвами. У їхніх очах читався неприхований жах. Капітан спинив свій погляд на Тарпові.

— Що там таке? — запитав Живчик.

— Нічого, кепе, — відповів Тарп, струснувши своєю кудлатою рудою чуприною. — Просто у Сльоти нерви розходилися.

Сім’якрил Сльота обернувся і скинув очима на капітанський місток.

— Наскільки я пригадую, — сказав він, — ще не було так, щоб якийсь капітан заганяв свого корабля у буремний вихор, а опісля, живий і здоровий, розповідав про цю свою пригоду.

Решта слухали, не зронивши ані слова. Вони були надто слухняні і вдячні капітанові, аби піддавати сумнівам його накази, але страх перед буремним вихором, що сунув на них, боронив їм стати на захист капітана. Живчик із жалем дивився на команду.

Як ця картина відрізнялася від тієї, коли “Позасвітній гарцівник” тільки розпускав паруси. Тоді, під ясною повнею, весь екіпаж дружно зібрався на нижній палубі, аби посмакувати тривною вечерею зі смаженого снігуна, лісового гарбуза та чорного хліба. У всіх був піднесений настрій, деревне пиво розв’язало язики, і трапезники пригощали один одного оповідками про своє життя до хвилини, коли Живчик узяв їх до себе на корабель.

Для залоги “Позасвітнього гарцівника” то був перший спільний рейс. Усі члени екіпажу щасливо доповнювали один одного. Ельф-дубовик Шпуляр був невеличкий і миршавий з себе, але такий винозорий, що за тисячу кроків міг добачити серед багна білу ворону.

Гук, молодий блукай-бурмило, вибехався собі нівроку, а недавно в нього ще й повиростали грізні ікла: одним ударом свого здоровенного лаписька він міг завиграшки випустити дух із волорога. Гайориб, зовні схожий на плазуна, був родом із непрохідних хащ Темнолісу, і мав рідкісний хист: його подібні до опахал вуха чули все сказане і не сказане. Цю всю трійцю Живчик вирятував із лап М’яла-Ряснопота, бридкого гендляра екзотичними тваринами, чим здобув їхню довічну вдячність.

Тарп Волопас, живолуп, колишній мешканець Темнолісу, до служби на кораблі тинявся по тавернах Нижнього міста.

Смілоголов, плескатоголовий гоблін і відважний вояк, колись служив у санктафракській охороні. Доля жорстоко повелася з ними обома, але їм подано допомогу і вони могли вдруге спробувати щастя — на борту “Позасвітнього гарцівника”. Ніхто з них ані на мить не забував доброти юного капітана.

А потім з’явився і Сім’якрил Сльота — розумний, але лукавий стерничий, — який нічого не завдячував Живчикові і якого той узяв навмання. Тільки мовчазну Камінного Штурмана Живчик знав давно: він літав з нею ще раніше...

— За нашу першу спільну пригоду — мовив тоді Тарп, підносячи свого келиха. — І нехай цей помагай-біда якнайшвидше приведе нас до капітанового батька, а тоді цілими й неушкодженими поверне всіх у Світокрай.

Його слова потонули у хвилі схвальних вигуків.

— За нашу першу пригоду! — галасували повітряні пірати.

***

Нині, через три тижні, пригода сягнула свого вершка.

— До вирви п’ятдесят тисяч ступнів! — закричав Шпуляр, перекриваючи рев дедалі ближчого вихору.

— Слухайте мене всі! — голосно закричав Живчик. Він обернувся до блукай-бурмила, що стояв за штурвалом і не збивався з курсу наперекір підступному вітрові. — І ти теж, Гуку, — додав він. — Чи ви всі мене чуєте?

— Так, — озвався хор голосів, і всі як один, повернувшись, утопили очі в капітана.

Кругом, куди не кинь, звивалися та корчилися хмари — жовті, сірі, — пронизувані синіми електричними спалахами. Вітер по-зрадницькому штурхав корабель, а буремний вихор — у вигляді розверстої закрученої у спіраль горловини — дедалі ближчав. Живчик знервовано звів очі догори, його волорожача камізелька настовбурчилась. Помагай-біда і далі летів просто у роззявину.

— Нікого з вас я не силував іти зі мною, — вів далі Живчик. — І все ж ви пішли. За це я вам глибоко вдячний — вдячний так, що ви навіть собі не уявляєте.

Гайориб порозуміло кивнув головою.

— Я думав, утратив батька назавжди. А нині випала нагода знайти його. І я довіку пам’ятатиму: це стало можливим завдяки вам.

— Капітане, я піду за тобою до самого краю відкритого неба! — гукнув Тарп Волопас.

— Ве, ве! — згідливо загарчав Гук.

Сім’якрил Сльота похнюпив голову і ніяково закрутив нею врізнобіч.

— Ми вже пройшли всі разом шмат дороги, — вів далі Живчик, — Зараз на нас чекає останнє випробування. Якщо на те буде воля Небесна, ми знайдемо Захмарного Вовка і вернемо до Світокраю, — сказав він. — Та якщо... — Він змовк. — Якщо нас спіткає невдача, присягаю: поки ви лишаєтеся моїми матросами, я вас не покину і в найчорнішій біді. Ніколи! Даю вам слово капітана “Позасвітнього гарцівника”.

Тарп Волопас звів очі догори.

— Не знаю, як інші, — проголосив він, — а я, капітане, з тобою до кінця.

— Я теж, — озвався Гайориб.

Чардаком прокотився схвальний гул. Сім’якрил Сльота — і той кивнув головою.

— І все ж я не бачу, з якого б то дива нам усім зі шкури пнутися, аби попасти просто в пащеку буремному вихорові, — буркнув він.

— Довірмося помагай-біді, — відповів Живчик. — Він знає, що робить.

— До вихору двадцять п’ять тисяч ступнів! — прокричав Шпуляр. — За яких чотири хвилини — зіткнення!

“Позасвітній гарцівник” влетів у масу сірого липучого хмаровиння. Вітер з ураганною силою кидав його то в той бік, то в той. Гук тримав штурвал, а Живчик із шаленою швидкістю бігав пальцями по кістяних держаках важелів, щомога силкуючися зберегти рівновагу корабля. Кругом палахкотіли блискавки. Хмара була така густа, що пірати заледве могли побачити свою простягнену вперед руку.

— Нахил, швидкість, рівновага, — буркотів Живчик. Та зараз ті слова його не тішили. Густе повітря, б’ючи у вічі, лізучи в ніс, до краю виснажувало нерви.

Аж ось “Позасвітній гарцівник” прорвався крізь густе хмаровиння. Корабляни всі як один сахнулися назад, пойняті жахом. Живчикові перехопило подих. Помагай-біда — і той, здавалося, був здивований видовищем, яке відкрилося їхнім очам. Неждано-негадано вони опинилися біля самого розвированого війстя у горловину, воно зяяло просто перед ними. Криваво-червона вихорова пащека роззявилася замалим не на все небо.

— В... в... вихор за десять тисяч ступнів і б... ближчає, — затинаючись, оповістив Шпуляр.

— Трохи вище, Живчику, — долетів до них голос помагай-біди, який саме шугонув угору, знову напнувши прив’язану до бушприта линву. — Ми повинні ввійти у вихор в зоні затишшя якраз посередині розбурханого повітряного тунелю.

Не встигла команда отямитися, як Живчикові руки знову затанцювали над важелями, піднімаючи носову гирю, опускаючи кормову і переладновуючи розтяжку та стаксель.

— Так тримати! — знову прокричав помагай-біда. — І вже не відхилятися. Поки ми в центрі буремного вихору, матимемо шанс.

Живчикові аж морозом сипонуло поза спиною.

Вихоровий нурт ревів усе ближче.

— П’ять тисяч ступнів! — желіпнув Шпуляр.

Ураганної сили вітер несамовито лупонув по судну, щомиті загрожуючи жбурнути його у смертоносну каруселю. Повітря тхнуло сіркою та пригорілим мигдалем; воно було наелектризоване — і чуби небесних піратів стали дуба.

— Тисяча ступнів!..

Корабель затремтів і заскрипів. Корабляни похапалися хто за що. І поприкипали мертвим стиском.

Аж ось рваний край кипучого вихору завирував навколо небесного корабля. Враження було таке, ніби вони зазирають у пащеку якомусь чудовиську. Вороття назад не було.

— П’ятсот ступнів! — горлав ельф-дубовик. — Чотириста. Триста. Двісті. Сто...

— Не відв’язуватись! — прокричав Живчик. — Ми входимо у буремний вихор... ми в ньому!

Розділ другий

Буремний вихор

Вони опинились у царстві червоних барв. Війнуло розпеченим до білого жару повітрям, і Живчика оглушив жахливий рев. Закрутило в животі, дихання стало уривчастим, а коли він примудрився наполовину розліпити одне око, від вітру по щоці побігли шпаркі сльози.

— Сили небесні! — вигукнув він.

Вони були всередині роз’ярілої червоної горлянки буремного вихору. Кругом зі свистом та ревінням вирували повітряні потоки. І тільки тут, у центральній зоні спокою панував сповнений сирого холоду, моторошний затишок.

— Ану наляж на грот, Тарпе! — загорлав Живчик, пересилюючи рев вітру. — І ще раз перевір надійність такелажу.

— Слухаюсь, кепе, — почулося у відповідь.

Буремний вихор перевершував найсміливіші прогнози. Здавалося, вже й саме небо перетворилося на величезного кровожерного звіра. І звір той глимнув “Позасвітнього гарцівника” і вже почав перетравлювати.

— Не знижуй швидкості! — ревів Живчик. — Гуку, прикуй себе до штурвала і тримай рівновагу!

Блукай-бурмило поспішив виконати наказ. Живчик зосередився на важелях керування вітрилами та бортовими гирями. Смерч дедалі пришвидшував свій крутіж, хижа червона внутрішня поверхня горловини всякчас загрожувала збити корабель з курсу і пожбурити в жахливий хаос; їх засмоктувало усе глибше й глибше, і від того, чи вдасться їм утримати рівновагу, залежало їхнє життя.

— А далі що? — гукнув Живчик до помагай-біди.

— Назад вороття нема, — прогримів птах. — Ми входимо в розбурхане осердя Матері Бур, де народжуються шквали й урагани — у виталище жахітного безуму. Однак у самісінькій його середині панує цілковита тиша і ...

— І? — перепитав Живчик. Повітря стало крижано-голубим, і його обличчя почали жалити дрібнесенькі дошкульні градини.

— І, — прогримів помагай-біда, ледь видний у кипучому тумані далеко попереду, — саме там ми знайдемо твого батька, якщо комусь із нас пощастить заціліти.

Нараз Живчика огорнув невимовний жаль. Він упав навколішки, і, здригаючись усім тілом, невтішно заридав. Пронизливо і розпачливо залящав Гайориб. Сльота згорнувся клубочком біля ніг у Смілоголова. Град зі зловісною ритмічністю тарабанив по чардаку.

Що ж воно коїться? губився у здогадах Живчик. Що це за всеосяжний жаль? Капітан на превелику силу звівся на ноги. Терпіти далі було вже майже несила.

Тарп Волопас упав навколішки і, низько схиливши голову, ревів, мов зранений тілдер.

— Чому? — голосив він, і його тіло скорботно здригалося в корчах. — Чому ми повинні загинути?

Шпуляр зслизнув зі щогли і скулився на палубі поруч із ним.

— Тарпе, друже мій, — благав він.

Але Тарп його не чув. Підвівши голову, він невидющими очима дивився крізь ельфа-дубовика.

— О Тужню! Брате мій! — зойкав Тарп. — Мій бідний, бідний брате! — він розпластався на палубі, прикриваючи голову від граду.

Живчик ухопив штурвал. За спиною, перекриваючи решту звуків, розлягався гучний рев блукай-бурмила Гука. Потім корабельну прову безшелесно окутав зелений в’юнкий туман. Густий, зловісний, він клубочився над палубою, обволікаючи членів команди. Після такої раптової зміни погоди ридання кораблян обернулися в нажахані зойки.

Зелений туман торкнувся Живчика, і він здригнувся. Мряку всотувала шкіра, і холод проймав до кісток. Хлопця охопила сліпа паніка.

— Нам кінець! — зарепетував він. — Ми ніколи звідси не виберемось! Ми всі пропадемо тут, у цій бісовій дірі! Ми...

— На зміну жалеві приходить страх, — знову долинув голос помагай-біди. — Він також минеться. Не хнюп носа, капітане Живчику!

Живчик похитав головою. Туман порідшав, і страх став попускати свої лещата. Мрячило, дощинки блищали і грали на світлі, мов крихітні самоцвіти. Сім’якрил Сльота закинув назад голову і зайшовся громовим сміхом. Живчик ловив ротом дощ. Голова паморочилася. Усе було таке дивовижне, таке чарівне, таке невимовно...

— А-а-а! — заверещав Сльота.

Живчик бачив з містка, як на чардаку стерновий відсахнувся від леєра, нестямно дряпаючи собі обличчя. На голові його та плечах сиділа кульова блискавка, світляні вусики хробаками звивалися над спотвореними від жаху рисами його обличчя. Побачивши, як іскристі змійки оповивають палубу, Гайориб заволав не своїм голосом і кинувся шукати сховку.

— Униз! — загорлав Живчик, чий піднесений настрій як вітром здуло.

Сім’якрил Сльота, мов неживий, скарлючився на чардаку, біля нього завмер у нерухомості Тарп Волопас.

— Ґвалт! Рятуйте! — заволав Гайориб надсадним, свистючим голосом.

— Ми мусимо йти далі! — прокричав у відповідь Живчик.

А потім на них спустився червоний туман.

Густа, непроникна і ядуча мла із відворотним запахом лісового диму перетворювала постаті на розпливчасті плями. Живчик відчув, як його огортає лють. Очі його заблищали. Ніздрі широко роздималися. Він міцно зціпив зуби.

— Ані кроку назад! — заревів капітан, гупаючи п’ястуком по штурвалу.

“Позасвітній гарцювальник” загрозливо задер носа і затремтів. Живчик накинувся на важелі з кістяними держаками, рвучи їх туди-сюди. Кораблеві, здавалося, забило дух, коли важелі смикано з одного боку, а гирі шарпалися з другого. Та що там Живчик, Гук і той не міг опертися дії червоного туману.

— Ве! — у несамовитій люті заревів блукай-бурмило і кинувся до поручнів, проламуючи облавки повітряного корабля. — Ве-е-е-е!

Живчика розпирала лють. У всьому винен помагай-біда — у цьому пеклі, у цьому божевіллі, а найбільше — в тому, що вони вирядилися у відкрите небо.

— Щоб ти був проклятий! — заревів Живчик. — Щоб ти згнив у відкритому небі!

За його спиною блукай-бурмило зі скаженим ревом шматував одвірки та задраяні люки, жбурляючи віддерті шматки дерева за борт. “Позасвітній гарцювальник” рипів і тріщав, цілковито вийшовши з-під контролю. Щомиті вихоровий нурт міг потрощити його на гамуз.

Живчик збіг на горішній чардак і кинувся до бушприта. Червона мряка забила йому горло, заліпила очі й наснажила м’язи дикою, незбагненною силою. Шал зростав, змисли притупилися. Він був сліпий до того, що бачили його очі, глухий до того, що чули його вуха. Вихопивши шаблю, він сік, рубав і колов, тимчасом як у голові йому аж гуло від несамовитого реву блукай-бурмила.

А потім усе померкло у його очах.

***

Живчик розплющився і побачив довкола себе молочну біль. “Позасвітній гарцівник” висів у небі під неймовірним кутом, висів цілком недвижно.

— Ми прорвалися, — тихо муркнув він до себе. І зачудовано роззирнувся.

Несподівано усе довкола набуло незвичної чіткості й різкості.

Тарп Волопас лежав лантухом, не перестаючи схлипувати. Сім’якрил Сльота затулив обличчя руками і не ворушився. Смілоголов був непритомний, уламком щогли йому придавило праву ногу. Обіч нього на купі з уламків щогл та снастей великою кошлатою горою лежав знеможений блукай-бурмило, і тільки ледь помітне колихання боків свідчило: ведмідь іще живий. Одне його лаписько спочивало на ельфові-дубовикові. Пхикання, яке долітало від куцака, показувало, що й він ще не визівнув духа.

Гайориб сидів на прові й хитав головою з боку на бік.

— Я нічого не чую, — монотонно торочив водоблуд.

На горішніх сходинках капітанського містка показалася Камінний Штурман.

— Бачиш? — кволо усміхнувся Живчик. — Зі мною все гаразд. А як ти?

Із глибу каптура почувся приглушений голос.

— О, капітане... — тихо промовила Штурман.

— Що? — не второпав Живчик. — Я... — і перевів погляд туди, куди показував палець Камінного Штурмана, — на свої руки. Одна з них стискала м’який обривок линви, а друга — меча.

— Що я утнув? — промурмотів він.

Повільно, з острахом, він потяг буксирну линву до себе. Та без найменшого опору подалася. Аж ось її кінець з’явився над поручнями і ліг на чардак біля його ніг. Линву було перетято одним помахом гострого леза.

— Помагай-біда! — зойкнув Живчик. — Пташе, де ти?

Ніхто йому не відповів. Помагай-біди — його провідника та оборонця — ніде не було. Переляканий Живчик повернувся до Камінного Штурмана.

— Що ж усе таки сталося? — прошепотів він.

— Спинити тебе було неможливо, — відповіла Камінний Штурман. — Для мене ти був задужий. Ти кляв усе на світі. Ти порвав линву і став цупити її до себе. Помагай-біда закричав не своїм голосом, коли його крила залопотіли по бушприту. І тоді ти вихопив меча і тицьнув ним уперед...

Живчик отерп.

— Невже я його вбив? — запитав він.

— Не знаю, — відповів Камінний Штурман. — Останнє, що можу пригадати, це те, як Гук брязнув мною об чардак.

— Моя команда, моя команда, — примовляв Живчик, хитаючи головою. — Що то з нею тепер буде?

Високий важкий каптур Камінного Штурмана повернувся з одного боку в другий. Краєчком ока Живчик постеріг, як по нахиленому чардаку ховзнуло щось чорно-біле. Він озирнувся кругом і встиг побачити, як хвостове перо помагай-біди прослизнуло під поручнями за борт. І коли воно майнуло вниз, у сяйну безодню, Живчик аж здригнувся, усвідомивши все жахіття сподіяного. Величезний помагай-біда, який стеріг його з пуп’янку, покинув його, а то й загинув від його руки. Тепер Живчик був полишений напризволяще.

— Що мені робити? — запитав він жалісним голосом. Парубійко добув далекогляда і став роззиратися навкруги. Дурманна, заворожлива молочна біль уже мінилася всіма барвами веселки: червоним, помаранчевим, жовтим і ...

— Поглянь он туди! — тривожно закричала Камінний Штурман, хапаючи його за лікоть.

Живчик відняв далекогляда від очей і втопив погляд у біле світло.

— Ну! Я... — і тоді він побачив теж. Там, де показувала каптурниця, бовваніючи в тумані, висіла у повітрі темна сильветка. Корабель висів майже простопадно, задерши корму догори, з обламаною щоглою, з безпорадно обвислими, мов понівечені крильця деревної мушки, вітрилами. Шкіру Живчикові почало поколювати, серце загупало.

— О помагай-бідо, — пробуркотав він, — хай хоч як, але ти не підвів мене. Ти привів нас до “Бурелова”.

Серце Живчикові шалено калатало, коли він перехилився через поручні. Склавши долоні рупором, він підніс їх до рота.

— Тату! — закричав він. — Тату, як ти там, озовися!

Та ба, з летючої купи уламків не долетіло на відповідь жодного звука, опріч рипіння потрощеного корпусу та мірного биття об зламану щоглу бортової линви. “Позасвітній гарцівник” підлетів ближче до того, що лишилося від гордого колись “Бурелова”. Живчик не зводив очей із небесного корабля. Він мерехтів таким яскравим сяйвом, аж боляче було дивитись.

— Я мушу перевірити, чи немає на борту батька, — мовив Живчик.

Гайнувши на передній чардак, він ухопив гака, обмотав його шийку линвою і щосили метнув, намагаючись поцілити в “Бурелов”. Здавалося, він проткне корабель наскрізь, аж ні — почувся звук розщепленого дерева, вістря вдарило у щось тверде і гак, вібруючи, спинився. Камінний Штурман прикріпила кінець линви до бушприта. Живчик видерся нагору, наклав навхрест на линву якийсь дерев’яний уламок і схопився за нього обіруч.

— Побажай мені удачі, — попрохав Живчик, і не встигла Камінний Штурман розтулити губів, як він відштовхнувся від бушприта і став ковзати по линві вниз.

Спуск був крутий та навальний, і Живчик чув себе так, ніби руки його зараз відірвуться. Під ним розмазаною плямою линула розверста хлань; швидкість дедалі зростала, аж поки — гуп! — ноги його вдарились об чардак “Бурелова”.

Якусь мить Живчик стояв як уритий, насилу вірячи, що йому вдалося все зробити на одному подихові. Потім він роззирнувся. Потрощений небесний корабель змінився до невпізнання. Дерево та снасті геть знебарвилися. Живчик здригнувся, зрозумівши, що вони вже майже прозорі, тож він може узріти те, що сховане глибоко під корабельним чардаком. І тут він почув голос:

— Живчик? Живчику, невже це справді ти?

Живчик обернувся. Біля понівеченого штурвала височіла довготелеса бліда постать.

— Батьку! — закричав він.

Захмарний Вовк виглядав постарілим. Його вишукане вбрання обернулося на дрантя, чуприна посивіла, а очі були далеко блакитніші, ніж пам’ятав Живчик, аж неприродно блакитні. Праве плече перетинали запалені ще шрами після недавнього поранення. Здавалося, серце Живчикові зараз розірветься — хлопець підбіг до Захмарного Вовка і припав до батькових грудей.

— О батьку! — мовив він голосом, повним сліз. — Я таки знайшов вас!

— Як довго я чекав, хлопчику мій! — втомлено прошепотів Захмарний Вовк. Він щільніше пригорнув до себе Живчика. — Ти відбув далеку дорогу, щоб попасти сюди, — провадив він. — Помагай-біда, який знайшов мене, сказав, що ти прийдеш. І він сказав правду. Жоден батько так не пишався сином, як оце я.

Живчик засоромлено спустив очі додолу. Сльози бризнули з очей на шкіряний нагрудник.

— Ти такий схвильований, — лагідно промовив Захмарний Вовк. — Я розумію: стільки пережито. — Тут у його голосі задзвенів метал. — Живчику, — суворо звернувся він до сина, — слухай мене уважно, бо я до цього вже не повертатимуся. Це небезпечне місце, місце, куди я тебе затяг, — зітхнув він. — Якби я знав це наперед, то ніколи б не просив помагай-біду вдаватися по твою допомогу.

— Але ж, батьку, я сам хотів, щоб...

— Не перебивай мене, Живчику, — урвав Захмарний Вовк. Усе тіло його сяло з голови до п’ят. — Часу мені лишилося не так-то вже й багато. Грізний смерч закинув мене — властиво, нас обох — сюди, в самісіньке серце Матері Бур. Це місце спокою, осяяння — та ба! надто вже висока плата за знання, які ця Матір дає.

— Плата? — занепокоєно перепитав Живчик.

— Той, хто прибуває сюди, поволеньки зливається з Матір’ю Бур, Живчику, — стиха вів далі батько. — Вона засягає в тебе крізь твої очі, крізь вуха, крізь пори шкіри. Вона наповнює тебе знаннями про саму бурю — знаннями, задля яких санктафракські вчені не шкодували цілих сторіч праці, — та навзамін забирає тебе.

Живчикові перехопило подих:

— Ви хочете сказати, що?..

— Надто довго протримав мене тут штиль, хлопчику мій. І думки довго не затримуються у мене в голові. — Захмарний Вовк махнув блідою, майже прозорою рукою перед Живчиковим обличчям.

— О батьку, — пробуркотів Живчик. — Що це з нею?

— Я щезаю, Живчику, мене поглинає Матір Бур. Найбільше я шкодую за тим, що покинув тебе, щойно ми знайшли одне одного. Та перш, ніж щезнути зовсім, я хотів би дечим із тобою поділитися — дечим, що я спізнав тут. Матір Бур невдовзі повернеться.

— До Світокраю? — вжахнувся Живчик.

— Так, Живчику, — відповів Захмарний Вовк. — Та сама могутня буря, яка колись уперше посіяла життя на землі, вертається назад — це повторюється щокілька тисяч років від створення світу. Вона налетить із відкритого неба, промчить над Багнищем, Присмерковим лісом і сягне найвищої місцини Темнолісу — Верхоріччя. Верхоріччя — не вигадка, — запевнив Захмарний Вовк. — Коли Матір Бур дістанеться туди, вона омолодить його води, Крайріка знову стане повноводою і могутньою, а енергія Матері розійдеться по всьому Світокраю, несучи нове життя, нові сподівання — то буде новий початок. — Він замовк, і зазирнувши батькові в очі, Живчик добачив у них біль. — Принаймні, — промурмотав Захмарний Вовк, — так мало б статися. Проте є тут одне “але”.

Живчик спохмурнів.

— Я не розумію, — зізнався він.

Захмарний Вовк терпляче кивнув головою.

— Коли Матір Бур навідувала Світокрай востаннє, вона легко діставалася Верхоріччя, — пояснив він. — Зараз же на її шляху стоїть перешкода...

— Санктафракс! — осяяло Живчика.

— Санктафракс, — прошепотів Захмарний Вовк, і погляд його затуманився. — Наше летюче місто із золотими шпилями та вікодавніми установами — мій рідний дім ще, коли воно було справді величне... — Він прокашлявся. — Воно лежить просто на шляху бурі. Його знищить енергія Матері Бур, тільки-но вони зустрінуться.

— Але, — почав Живчик.

— Цить! — кволо перепинив його Захмарний Вовк. — Тут взагалі може статися непоправне. Якщо Санктафракс стане на заваді Матері Бур, вона не досягне Верхоріччя і не посіє в ньому нового життя. Води Крайріки тоді висохнуть цілком. А якщо річка пропаде, темрява із чорного серця Темнолісу пліснявою почне вкривати все довкіл, аж поки поховає під собою кожен клаптик Світокраю. — Він звів очі на сина. — Живчику, — звернувся до нього капітан, — Санктафракс не повинен стати на заваді Матері Бур.

— А як я можу цьому зарадити? — вигукнув Живчик, намагаючись відшукати у примарних рисах батькового обличчя бодай якусь відповідь на своє запитання.

— Якірний ланцюг... він тримає летюче місто на одному місці... його треба... відчепити, — пояснив Захмарний Вовк, вичавлюючи з себе кожне слово.

— Відчепити Якірний ланцюг? — Живчиковому подиву не було меж. — Але... але...

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.