Ребецці Шеффер, яка була зі мною увесь цей час, поки я перетворювалася зі статистичної одиниці на людину, яка вціліла й досить зміцніла, щоб оповісти цю історію

Зважайте, що ця книжка містить сцени насильства та жорстокості, роздуми про самогубство, обговорення сексуального насильства та згадки про нього (хоча й без зображень), алкогольної залежності та катувань.

Ця книжка не історичне фентезі й не витвір альтернативної історії, це футуристичний сюжет, дія якого відбувається в цілковито іншому світі, натхненному культурними елементами з усієї історії Китаю, за участю історичних постатей, відтворених у геть інших життєвих обставинах. Переосмислення цих історичних героїв відбувалося зі значними творчими вольностями, як-от зміна їхнього родинного виховання або старшинства, адже на меті не було точності щодо конкретної епохи. Щоб дістати достеменні історичні відомості, зверніться до наукової літератури.

Вступ

Хундуни[1] насувалися. Цілий табунець гуркотів крізь пустку, здіймаючи в нічній пітьмі пилову бурю. Їхні округлі безлиці тулуби з духометалу вилискували під сріблястим півмісяцем на тлі неба, всипаного мерехтливими зірками. Менш досвідченому пілотові довелося б опановувати себе, перш ніж стати з такими до бою, але Ян Ґван не розгубився. Біля підніжжя вартової вежі одразу за Великим муром він уже запускав свою хризаліду — «Дев’ятихвосту лисицю». Густо-зелена махина, заввишки як семи- чи восьмиповерховий будинок, шкребла металевими кігтями, аж земля здригалася.

Хризаліда не простий бойовий апарат, він недарма зветься як істота, з якої народжується комаха. Ян Ґван керував такою «лялечкою» не за допомогою керма чи важелів, як в електрокареті або говеркрафті. Ні, він сам ставав нею. Поки його смертне тіло дрімало в кабіні пілота, обхопивши пілотесу-конкубіну, обрану ним до цієї нічної битви, розум подумки командував кожною деталлю «Дев’ятихвостої лисиці», нацьковуючи її на той табун, що сунув з-за обрію. Віддалік обабіч мчали ще кілька силуетів хризалід, котрі перебували з ним на бойовому чергуванні.

Крізь тоненькі акупунктурні голки вздовж крісла, що були встромлені в хребет пілота, Ян Ґван спрямував ци, власну життєву силу, щоб заживити нею «Лисицю». Ци — життєва сутність, яка рухає все у світі: від вигулькування паростка до спалаху полум’я й оберту планети. І черпав пілот не лише власну енергію: за допомогою ментального зв’язку через «Лисицю» смоктав ще й силу конкубіни. Розум «наложниці» не мав сили чинити на те жодного опору, бо геть потонув у духові пілота-керівника. Перед очима проминали якісь уривочки її спогадів, та він щосили намагався викинути їх із голови. Про конкубін ліпше не знати забагато. Єдине, що йому потрібно, — аби її ци взаємодіяла з його власною, посилюючи тим духотиск аж так, щоб керувати такою чималою хризалідою.

Першою до Ян Ґвана підлетіла вервечка хундунів найпростішого класу: вони скидалися на величезних металевих жуків, що намагаються вгризтися в «Лисицю» й пожерти її. Уся веселка їхньої різнобарвності тьмяніла в слабкому зоряному світлі. Та деякі вже сяйнули й випустили зі своїх тулубів струмені бойової ци, подібні до вибухів світла чи тріскучих блискавок. Якби Ян Ґван постав перед ними як людина, вони, здоровенні, мов домини, насунули б на нього й миттю перетворили б його на хмарку пари — та коли він пілотував «Лисицю», хундуни були замалі, щоб йому зашкодити. Хапав їх «Лисиччиними» пазурами, і його щораз пронизували сплески чужих емоцій: скорботи, жаху, люті — бурхливих, але вже застиглих. Він не знав усіх подробиць виробництва хризалід з оболонок хундунів — таке відомо хіба найбільш високопоставленим інженерам. Одначе всі ті століття технічних удосконалень не зарадили прибрати цей дефект: прохромлюючи корпус хундуна, пілоти вимушені були теж відчувати те, що відчуває сам хундун.

Пілоти не схильні балакати про таке прилюдно, але опиратися тим емоціям, що відвертають увагу, — збіса виснажлива частина бою. Ян Ґван був одним із найпотужніших пілотів з нині живих саме тому, що вмів добряче від того відсторонюватися. Долаючи психічний натиск, він далі гамселив хундунів. За ним вимахували й скреготіли дев’ять хвостів, ніби дев’ять новеньких кінцівок, з лунким ляскотом віджбурюючи більших хундунів.

Ян Ґван не мав до них жалю. Хундуни — космічні загарбники, які зо дві тисячі років тому зруйнували досягнення людської цивілізації та роздрібнили людство на купку окремих племен. Якби не Жовтий Володар, легендарний вождь племені, який з ласки богів винайшов спосіб будувати хризалід, цивілізація ніколи б не відновилася, а планетою вже порядкували б хундуни.

Дрони з камерами кружляли навколо «Лисиці», немов червоноокі мухи. Деякі — з Армії визволення людства, решта — від приватних медіакомпаній, що транслюють битву на всі терени Хвасі. Ян Ґван пильнував щосили: не можна дозволити собі схибити й розчарувати шанувальників.

— «Дев’ятихвоста лисице», у ватазі є «принц»! — долинув із динаміка в кабіні «Лисиці» крик військового стратега.

Ян Ґван завмер напоготів. Хундун класу «принц» — нечастий супротивник: в одній ваговій категорії з «Лисицею». Якщо ліквідувати такого з мінімальними пошкодженнями, рештки машини можна буде вбудувати в нову хризаліду класу «принц» — або ж пожертвувати богам в обмін на якісь значні дари: наприклад, посібники з передових технологій чи медицини. І ще перемога дала б потужний поштовх для підвищення у званні. Може, нарешті вдасться обійти Лі Шиміня, цього визнаного вбивцю, який не заслуговує на ім’я найкращого пілота зі всієї Хвасі.

Для влучності пострілу треба перевести «Лисицю» в складнішу конфігурацію.

— Сін Тянь, прикрий! — гукнув Ян Ґван до найближчого товариша через пащу «Лисиці», і його ци рознесла вигук по всьому полю битви. — Мені треба трансформуватися!

— Зрозумів, полковнику! — проволав Сін Тянь із «Безголового воїна»: у його хризаліди на місці сосків світилися жовтаві очі, а рот містився там, де має бути черево.

Він тупцяв перед «Лисицею», молотячи хундунів, що кишіли довкола, величезною духометалевою сокирою. Ті гинули, розкидаючи бризки світла.

Упевнившись у підтримці, Ян Ґван пропустив свою ци крізь «Лисицю» найпотужнішим зусиллям духу, на який спромігся. Кострубату зелену шкіру «Лисиці» пронизали промені тріщинок.

Хай хризалід і ладнали з решток хундунів, та вони в усіх сенсах переважали. Хундуни такі безглузді створіння, що не здатні розкрити можливості самого духометалу, з якого зроблені, щоб стати чимось інакшим, аніж округлі краплі.

А от люди здатні на дещо більше.

Ян Ґван уявив Висхідну Форму «Лисиці», і хризаліда стала трансформуватися. Її кінцівки стоншилися й видовжилися, талія втягнулася, а плечі розгорнулися — «Лисиця» зробилася більш людиноподібною. Дев’ять хвостів загострилися, неначе списи, тепер вони стриміли променистим віялом: саме так справжні дев’ятихвості лисиці розпускають хвости, аби залякати ворога. Пілот надав «Лисиці» вертикального положення: тепер його ци струменіла найпотужнішим духопотоком, і йому не бракувало контролю й точності, щоб утримувати апарат на двох ногах. Це вивільнювало передні кігті «Лисиці», роблячи їх серйозною зброєю.

Дотягнувшись через плече, Ян Ґван учепився кігтем в один із хвостів-списів «Лисиці» й висмикнув його в неї зі спини. Продерся крізь розбурханий рій різномастих хундунів, аж поки відшукав екземпляр класу «принц», відтак опустився нижче та подався вперед. Спис розітнув ніч, кинувши відблиск місячного сяйва, і прохромив кругле черево хундуна — безформне, хіба що шість благеньких комашиних лапок стирчало. Духометалева поверхня луснула й розлетілася на друзки з оглушливим звуком: наче цілий склад порцеляни вибухнув і злетів у повітря. Ян Ґван щосили протистояв потокові хундунової люті й жаху: його наповнене енергією ци ядро розпорскувалося й тьмяніло.

Інші хризаліди, що розкидали довкола хвилі лискучих хундунів, затюкали від захвату. Дрони з камерами дали великий план шматків луски хундунів: Ян Ґван уявляв собі, як тішаться біля своїх екранів простолюдини всієї Хвасі. Пілота поглинуло радісне захоплення, він видер списа з хундунового черева й відскочив у «Лисиці» назад. Проте, дарма що контакт урвався, десь на дні свідомості все ще маяли рештки чужого страху.

Тепер емоція линула від його конкубіни, немов хвиля, що накочується на берег.

Знайома мить: коли відчуваєш, що розум «наложниці» вже не повернеться до її тіла. Він тепер підсвідомо контролював у ній геть усе, аж до кожного серцевого стуку. Щойно він від’єднається, її серце спиниться, і вона відійде в потойбіччя. Інакше ніяк.

Слід розуміти, що родина конкубіни отримає непогану компенсацію. Знаючи про це, її душа безтурботно спочиватиме в Жовтих Джерелах.

Він не пам’ятав, як її звати. Намагався не тримати цього в голові. Через нього пройшло вже стільки пілотес-конкубін, що як на всіх зважати — сили геть не лишиться. А він не може дозволити собі відволікатися. Йому треба світ захищати.

Вона розуміла, на що йде. Це вона сама вирішила вступити до нього на службу.

Ян Ґван зосередився на битві, шпигав і трощив решту ватаги. Шанувальники можуть засинати втішеними: їхня домівка надалі в безпеці.

Шляхетна жертва конкубіни не буде марною.

1 Одне з небагатьох свідомих фонематичних і диференціювальних відхилень (див. також: Кунлун, ци) від відтвореної у виданні української практичної транскрипції китайської мови Надії Кірносової, Наталії Цісар. (Тут і далі прим. пер.)

Частина перша

Шлях лисицI

Живе в горі така істота, на вигляд як лисиця з дев’ятьма хвостами, а голос її — немов плач немовляти. Харчується людським м’ясом.

Класика гір і морів

Роздiл перший

Метелик, якому б краще не бути моєю загиблою сестрою

Протягом вісімнадцяти років мої зрослі на переніссі брови рятували мене від страшної долі бути проданою і зазнати болісної смерті.

Сьогодні я звільняю їх від цієї милостивої служби.

Гаразд, фізично не я це роблю. Пінцетом, що залишила мені сестра, орудує Їджі. Стоячи навколішки на бамбуковій рогожці, розстеленій під нами на вологій лісовій землі, він зводить мені підборіддя й видирає волосинку за волосинкою. Шкіра горить так, ніби її повільно підсмажують. Їджі все смикає, і чорнильно-чорні струмочки волосся, зачесаного з боків нагору, спадають на його світлий шовковий халат. А моє волосся, достоту більш скуйовджене й шерхле, ніж у нього, зібране неохайним пучком і зав’язане подертою ганчірочкою. Вона хоч і тхне жиром, та не дає пасмам вибиватися на обличчя.

Я намагалася зберігати незворушність. Але припустилася помилки: задовго вдивлялася в м’які риси зосередженого обличчя Їджі, прагнучи закарбувати їх у пам’яті, аби було за що потриматися в останні дні життя. Живіт скручує, на очі накочується гаряча хвиля. А коли намагаєшся кліпати, заганяючи сльози назад, то крапельки котяться по крилах носа — от шкода, ця вихватка ще ніколи не спрацьовувала як треба.

Звісно, Їджі це помічає. Спиняється перевірити, що ж не так, хоч і не має підстав підозрювати, ніби трапилося щось серйозніше за фізичну реакцію на знущання над моєю шкірою. Хоч і гадки не має, що ми бачимося востаннє.

— Ти як, Дзетянь, усе нормально? — шепоче, простягаючи руку з пінцетом до хмарки прохолодної вологи — у повітрі серпанок від водоспадика, що поряд із нашим сховком.

Бурхливий струмок біля низькорослих дерев, під якими ми тулимося, ховає його голос від сторонніх вух.

— Якщо й далі перериватимешся, то напевно нормально вже не буде. — Закочую очі під опухлими повіками. — Ну ж бо! Домучмо вже це все.

— Добре. Гаразд.

На його набурмосеній мармизі ледь бринить усмішка, яка крає мені серце. Він витирає мені очі шовковими рукавами свого вишуканого халата, відтак знову підсмикує їх вище ліктів. Багатійські такі рукави: задовгі й надто розтеліпані, щоб ставати до роботи. Я з них кепкую щораз, як він заходить. Хоча, по честі, Їджі й не винен, що батько не дозволяє йому та його двадцяти семи братам і сестрам полишати маєток у чомусь менш розкішному.

Яскраве сонце, щойно пробившись крізь хмари по багатоденних дощах, потічками струмує крізь наш потаємний світик вогкої спеки й хиткого листя. На його бліді передпліччя лягають мережива світлотіні. Нас огортають буйно-зелені весняні аромати, такі насичені, аж на язику смакують. Його коліна — а він навіть тут усадовився у манірно-бездоганній позі — тримаються на крихітній, але непереборній відстані від моїх недбало складених ніг. Його вишукані шовкові шати кричуще недоречні поряд із моїм домотканим одягом: благенькою тунікою і пошарпаними штанями. До зустрічі з Їджі я й гадки не мала, що тканина взагалі здатна бути такою біленькою та гладенькою.

Він береться смикати хутчіше. Це й справді боляче, ніби моя суцільна брова — то жива істота, яку по шматочку роздирають навпіл, тому знову пустити сльозу буде цілком природно.

Краще б його в це не втягувати, але розумію, що на певному етапі стане надто боляче дивитися на власне відображення й робити це самотужки. Я ж бачитиму перед собою старшу сестру Жуї. Без цього відрослого волосу, через який моя ринкова ціна була така невисока, я стану надто схожа на неї.

Та ще я не певна, чи здатна сформувати з того, що маю, дві однакові брівки. А як зголошуватися на смерть, коли в тебе брови несиметричні?

Щоб відволіктися від пекучого болю, гортаю сторінки на планшеті, що світиться на колінах Їджі: читаю, що він там позанотовував у школі з часу свого останнього візиту до мене минулого місяця. І кожний доторк до екранчика ніби ще обурливіший, ніж перебувати з ним наодинці на межовій горі, огорнутій зеленню й весняним теплом, вдихати разом густі вири землистого п’янкого повітря. Старші з мого поселення кажуть, що дівчатам не можна торкатися цих небесних пристроїв: мовляв, ми їх осквернимо своєю… ну, не знаю, порочною жіночістю чи ще чимсь такого штибу. Тільки завдяки богам із небес технології на кшталт цих планшетів було відновлено після загубленої епохи людства, коли доводилося плазувати перед хундунами. Та мені байдуже, чим я там заборгувала старшим або богам. Якщо мене не поважають лиш за те, що належу до «неправильної» половини народу, чого це я їх повинна поважати.

Екран на тлі затіненого халата Їджі світиться, немов повний місяць, ваблячи знаннями, які мені мати не належить, знаннями далеко за межами мого злиденного поселення. Мистецтво. Наука. Хундуни. Хризаліди. Пальці аж сверблять підсунути планшет ближче, та соватися не можна: із заглиблення в пристрої струменить цівка неонового світла, проєктуючи на моє чоло обриси ідеальних, математично вивірених брів. Їджі та його засліпливі пристрої ніколи не підведуть. Він злагодив цю конструкцію за лічені хвилини по тому, як я збрехала, нібито родичі виголосили мені «останнє попередження» щодо зрослих брів.

Як же він мене зненавидить, коли дізнається, в чім саме допоміг мені насправді.

З галузки над головою зривається крапля. Проковзує йому по щоці. А Їджі так захопився, що й не помічає. Кісточкою пальця стираю мокру доріжку з його обличчя.

Він аж уп’явся в мене широко розплющеними очима. Випещена шкіра, мало не напівпрозора, червонясто спалахує.

Не можу втриматися й не вишкіритися. Повертаю долоню, щоб торкнутися тепер пучками, і підморгую.

— А що, такі вже гарні брови, що встояти несила?

Їджі насмішено форкає голосніше, ніж зазвичай, миттю ляскає себе по губах і озирається, хоч ми й у надійному сховку.

— Припини! — кидає тихіше, і сміх тане невагомою пір’їнкою. Відсувається від мого погляду. — Дай доробити.

Щоки йому палають щораз дужче, неприховано, і від цього мене обпікає соромом.

«Скажи ж йому», — благаю сама себе подумки.

Проте я просто якомога недбаліше опускаю руку й клацаю на наступний розділ його шкільних нотаток. Це заняття зі суспільствознавства: статистична динаміка хундунських нападів.

Хіба я можу йому зізнатися й поставити під загрозу свою місію? Хай там як наші стосунки вбачаються самому Їджі, я ніколи не припускалася такої помилки, щоб сприймати їх серйозно. Він син буквально найзаможнішої особи у Хвасі, а я дівчина з прикордоння, яку він випадково перестрів, шукаючи трохи тиші та спокою у найвіддаленішій місцині, куди тільки може дорулити ховербайком. Якщо нас упіймають разом, то не тільки його запхають до свинячої клітки та втоплять заради збереження фамільної честі. Дарма що ми не переступали жодних недозволених меж.

Погляд мимоволі мандрує до його губ і зупиняється на їхніх ніжних вигинах, тут я згадую, як одного разу вголос подивувалася, які вони м’якенькі. Їджі зізнався, що це завдяки чотириступеневій процедурі з відлущення та зволоження, і я так розреготалася, аж сльози виступили, та коли торкнулася його губів, сміх увірвався: я просто заклякла, вдивляючись йому в очі на заблизькій відстані.

Тоді я миттю відсахнулася й змінила тему розмови.

Якась часточка в глибині душі, вразлива й пошморгана, болить від думки про те, чого нам із ним не судилося, але я не відкидаю (і не можу відкинути) можливість того, що для нього це все сама лише забавка. Що я не єдина дівчинка-селянка, до якої він навідується у вихідні. Що тільки-но я здамся, він зав’яже шовковий пояс свого бездоганного халатика й розсміється мені в обличчя, глузуючи: мовляв, як те, що важить таку дрібочку для нього, може бути справою життя й смерті для мене, — але мене все одно зачаровували його ніжні усмішки й тихі шепоти.

Можливо, це моя обережність надала пригоді захопливості, і саме це змушувало його вигулькувати наприкінці місяця вже протягом трьох років.

Я ніколи не дізнаюся, що його насправді спонукає. І це тільки на краще. Поки я не здаюся на владу емоцій — не програю, хай там яка гра триває.

А втім, як подивитися правді у вічі, то, якщо цієї миті нас уполює хоч усе селище, рідня мене не потопить. Нарешті ж я роблю те, чого вони прагнуть: причепурююся, щоб мене можна було продати до армії як пілотесу-конкубіну. Як вони вчинили з моєю сестрою.

Звісно, їм нічого не відомо про мої серйозніші, смертельні плани.

Поки Їджі переходить до нижньої частини моїх брів, я затримую палець на картинці бою між хундунами та хризалідами в його робочому зошиті. Хризаліда «Білий тигр» така струнка та яскрава, що й не скажеш, буцімто колись вона була округлою безформною хундуновою оболонкою. Зображена у своїй Героїчній Формі, у найвищому зі ступенів трансформації, вона має вигляд людиноподібного тигра-воїна з гладенького молочного скла. Її обладунки облямовано сяйливими зеленими й чорними лініями, і кольори трохи розпливаються: «Тигр» здіймає кинджал-сокиру завбільшки з чимале дерево. Цю хризаліду армія найчастіше використовує у промороликах, і на неї справді вельми любо глянути. Пов’язані з нею ментально хлопець і дівчина — Гармонійна Пара. Ризик того, що хлопців розум поглине дівочий і прикінчить його, щойно закінчиться битва, не надто великий.

На відміну від вирішеної долі пілотес у більшості інших випадків.

Коли родичі змусили мою Старшу Сестру зголоситися на службу під орудою пілота класу «принц» (це другий ступінь із найвищих), я боялася, що вона загине саме так. Але на поле битви вона так і не потрапила. Пілот убив її традиційним способом: фізично. За віщо, не знаю. Сім’я отримала лише купку попелу, яка від неї лишилася. Невтишимо журяться вже вісімдесят один день… бо не отримали чималої армійської компенсації, на яку так розраховували.

Дотепно. Про Старшу Сестру все життя невпинно дбали.

«Коли там Жуї збирається заміж?»

«Чи зголоситься вона натомість на службу?»

«Божечку, а чи не засиділася Жуї на сонці? Диви, як би не підзасмагла!..»

Про неї припинили турбуватися, щойно надійшла звістка про її смерть. У мене навіть не поцікавилися, що я вчинила з її попелом. Тільки ми з Їджі знаємо, що сестру відніс найближчий струмок. Це наша маленька таємниця на трьох.

Переводжу погляд на справжню хризаліду — лялечку метелика, що звисає з гілки обік Їджі. Апарати-хризаліди назвали на їхню честь, позаяк у народі кажуть, нібито загиблі пілоти перетворюються на метеликів. Якщо це правда, то дуже сподіваюся, що саме оця — не моя сестра. Сподіваюся, вона полетіла далеко, якнайдалі звідси — деінде, куди не дістануться ані старі сільські огудники, ані пронирливі пліткарі, ані мерзотники-пілоти.

У лялечці вже певний час тіпається новонароджений метелик, відчіплюється від поверхневого шару луски. Аж ось нарешті роздирає мембрану. Висовується голова, яка стирчить донизу. Висовуються вусики, ворушаться. І — урочистий фінал: комаха вся розкривається й вивільнюється з хризаліди, немов розквітла квітка.

Метеликів у наших лісах скільки хочеш, тож видовище не геть неповторне.

От тільки коли цей метелик розправляє крильця, стає видно: візерунки на них не збігаються.

— Отакої! — випростуюсь я.

— Що там таке? — озирається Їджі через плече.

— У цього метелика різні крила!

Їджі також видає здивований вигук, котрий засвідчує, що це не якесь пересічне явище, невідоме мені як провінційній селянці. Він повідомляє, що мої брови вже майже готові, і наводить на метелика планшет, щоб зняти відео великим планом.

Очі нам не зраджують. Одне крильце чорне з білою плямкою, а друге біле з чорною — просто-таки символ «Їнь-Ян». Ці метелики, власне, так і звуться, от тільки я ще ніколи не бачила такого, щоб мав Їнь на одному крилі й Ян на другому.

— Як таке сталося? — я аж рота роззявляю.

— Ти сама знаєш, що робити, коли маєш запитання, — розпливається в усмішці Їджі.

— «Пошукай». Зрозуміла. — Відкриваю на Їджіному планшеті Їджі пошуковик, як він мене навчив. Користуватися ним нескладно — досить лише ввести ключові слова свого запитання, — але ж як це фантастично й лячно: кілька разів клацнеш — і отримуєш доступ до всієї мудрості, що її міські науковці відновлюють із зашифрованих посібників, які боги припосилають нам, коли офіруємо їм достатню данину.

Зосереджено мружуся на науковий текст, який видали мені результати пошуку. Його значно складніше читати, аніж шкільні нотатки Їджі, але я рішуче налаштована розібратися самотужки. «Очевидно, наявність різного виду крил означає, що метелик має… одночасно і жіночу, і чоловічу стать».

Від такого повідомлення мені аж нахмурені брови зводяться і щелепа відвисає.

— А що, таке буває?!

— Авжеж, біологічна стать у природі має купу різновидів. — Їджі підсувається до мене на бамбуковій рогожці, відгортаючи поли халата від багнюки. — Існують навіть такі істоти, які здатні змінювати стать залежно від власних потреб.

— А я думала… — Мурашливо кліпаю очима. — А я думала, що жінки є жінки тому, що їхня первісна ци має у своїй основі Їнь, а чоловіки є чоловіки тому, що їхня первісна ци має у своїй основі Ян.

Їнь і Ян — це протилежні сили, які рухають усесвіт. Їнь — це все холодне, темне, повільне, пасивне й жіночне. Ян — це все гаряче, яскраве, жваве, активне й чоловіче.

Принаймні так казала мама.

Їджі знизує плечима.

— Гадаю, все не аж так жорстко. У Ян завжди є певна частина Їнь, а в Їнь — якась частина Ян. Це й на символі видно. Поміркувавши про це, я дійшов думки, що трапляються навіть випадки, коли народжуються такі люди, як-от цей метелик: коли неможливо чітко окреслити, якої вони статі.

Я витріщаюся на нього ще круглішими очима.

— А якщо така людина стає пілотом, то яке місце має посідати?

В усіх хризалідах сидіння розташовані однаковим штибом. Дівчата сідають на нижнє місце Їнь, а хлопці — на трохи вище місце Ян ззаду: так, щоб обхопити дівчину руками.

Їджі зсовує тонкі брови й задумливо поплескує по рогожці.

— Залежно від того, до якого гендеру вона ближча?..

— Та що це взагалі означає? Де межа, за якою сидіння для людини вже не працюватиме? — Я зависаю. — Що в гендері взагалі аж такого важливого для системи? Хіба пілотування — справа не цілковито розумова? Чому ж тоді в жертву силі неодмінно мають приносити саме дівчину?

— Я… Я не знаю.

Намагаюся відшукати офіційну відповідь на своє питання, але натикаюся на червоний попереджувальний значок.

ЗАСТЕРЕЖЕННЯ: У ВАС НЕДОСТАТНЬО ПРАВ.

ДОСТУП ДО РЕЗУЛЬТАТІВ ОБМЕЖЕНО.

— Облиш, стосовно будови хризалід ти нічого не накопаєш. Це щоб ніхто не міг створити недозволені бойові одиниці.

Їджі забирає у мене планшет.

Безвольно випускаю пристрій з рук, зосереджено вдивляюся в метелика з одночасно їньськими та янськими крильцями.

«Жінка». Ця наліпка мені геть нічого не давала, окрім як диктувала, що я можу робити, а чого не можу. Нікуди не можна без дозволу. Не можна, щоб видніли оголені частини тіла. Не можна розмовляти голосно, ще й нечемно, чи то взагалі нічичирк, якщо просторікують чоловіки. Не можна прожити ані дня без постійного усвідомлення, а чи достатньо я тішу око. Жодного майбутнього, окрім як родити чоловікові сина за сином або загинути в хризаліді, щоб дати якомусь хлопцеві силу здобути собі славу.

Це все ніби кокон, защільно стягнутий навколо всього мого буття. Якби я лишень могла, я жила б як цей метелик: так, щоб сторонній витріщака не міг так зразу повісити на мене простенький ярличок.

— Їджі, а ти вважаєш, що дівчата від природи призначені робитися жертвами? — бурмочу я.

— Ну, це не може бути правдою, бо ти ж дівчина, а ти такого ніколи не зробиш.

— Отакої ще!

Попри всю свою пригніченість, у мене виривається пирхання.

— Що? І де тут брехня?

Їджі впирає руки в боки, рукави зісковзують на долоні.

— Та ні, яка там брехня!.. — видаю напружену посмішку.

І тут крива міна зразу сповзає з лиця.

Ні за кого іншого я б не погодилася жити та страждати, але я ладна померти, аби помститися за сестру.

Їджі мрійливо всміхається.

— Хоча якщо чесно, то немає нічого поганого в тім, щоб дорожити життям. Битися за те, чого прагнеш. Як на мене, це гідне захоплення.

— Ого! — пирхаю під носа. — Аж такі чарівні тепер маю брови?

Їджі сміється.

— Брехати тобі не наважуся, тож маю визнати: у загальноприйнятому сенсі ти стала симпатичнішою.

Його усмішка м’якшає. Очі виблискують у мереживній тіні, немов нічні озерця, в яких відбиваються зорі.

— І все одно ти та сама Дзетянь, яку я знаю. Як на мене, ти найпрекрасніша дівчина у світі, хай там який у тебе вигляд.

Серце мені стискається й рветься на шматки.

Не можу я так. Не можу я зникнути й не сказати йому все чесно.

— Їджі, — проказую я похмуро, ніби видихаю темний дим.

— Вибач, мабуть, я був… О ні! Я бовкнув якусь дурню? — Він нервово хихотить. — Якщо взяти шкалу від «одиниці» до позначки «пан середнього віку, який вимагає любенько йому всміхнутися», то на скільки позначок я був незграбний?

— Їджі. — Хапаю його за руки, ніби це вбереже його від такої звістки.

Він змовкає, розгублено втупившись у наші зчеплені пальці.

— Я піду на службу пілотесою-конкубіною.

Я змогла це проказати.

Йому аж щелепа відвисає.

— До кого… До якого пілота?

Розтуляю губи, але несила вимовити вголос ім’я цього недолюдка.

— До нього.

— До Ян Ґвана?!

Їджі зазирає мені в очі.

Киваю, обличчя немов скрижаніло.

— Дзетянь, він згубив твою сестру!

— От саме тому. — Відпускаю руки Їджі й витягаю зі свого закрученого ганчіркою волосся довгу дерев’яну шпильку. — Я стану його прекрасною палкою «наложницею». А потім… — Розламую шпильку навпіл: із середини стирчить гостре лезо. — Переріжу йому горлянку, як засне.

Роздiл другий

Як воду за дверi

Сама-одна канделяю гірськими стежками, спираючись на бамбуковий ціпок. Наді мною сплітається мережка лісових тіней, посічена лезами багряного смерку. Якщо не верну додому до того, як сонце опуститься за західні верхівки, мої родичі вирішать, що це вже остання моя спроба втечі. Усе поселення кинеться прочісувати гори з ліхтариками й гавкучими псами. Не можна допустити, щоб їхні доньки вважали, ніби можуть утекти.

Листя перетворюється на кашу під моїми крихітними розтоптаними черевичками, які Їджі вже тисячу разів пропонував мені замінити на нові. Але я не приймала жодного з його подарунків, побоюючись, що рідня про нього пронюхає. До горла клубок підкочується, як згадаю його нажахане обличчя, коли він зачув, що я сама собі надумала, як зривався йому голос, коли він гукав до мене — а я кинулася до лісу, тікаючи від розмови. Не треба було йому зізнаватися. Він не міг не намагатися мене зупинити.

А тепер ця жахлива мить стане нашим останнім спогадом одне про одного.

Не певна, що чула, як над вершечками дерев дзижчить його ховербайк, але сподіваюся, Їджі забрався з гір. Він нічого не змінить. Я йому не належу. І нікому не належу. Вони можуть про мене так думати, але хай як мене лаятимуть, страхатимуть, битимуть — вони не здатні насправді керувати тим, що діється у мене в голові, і гадаю, це їх страшенно бісить.

На краю лісової стежки марить криваво-червоний призахідний серпанок. Тіні розступаються, і поглядові відкриваються рисові тераси, на яких я зростала: цілі гірські схили висічено сходами, що здіймаються до небес. На кожному уступі виблискують рівчаки зібраної дощової води, живлячи вруна рису та віддзеркалюючи розпечене небо. Пробираюся поміж заповненими водою канавами-клинами, а понад ними пропливають розбурхані хмари. Ціпок вгрузає в сірі плями багнюки. З будинків, що купочки туляться на терасах, здіймаються дими від обідньої смаженини. Смуги їх вплітаються в помаранчеву присмеркову імлу, яка клубочиться навколо найвищих вершин.

Однієї шкуродерної зими (мені тоді виповнилося п’ять рочків), коли мороз так люто тиснув на землю, аж рисові тераси взялися кригою натвердо, бабуся змусила мене рушити ними босоніж. Коли кришиниця вгризлася мені глибоко в тіло, аж воно побуряковіло, вона виштовхала з будинку всіх чоловіків, всадовила мене на скрижанілий бетон і занурила мені ноги в дерев’яну балію з кип’яченою свинячою кров’ю, змішаною зі знеболювальним засобом. Відтак двійко моїх тіток притискали мене до підлоги, а бабуся поламала всі кістки уздовж склепінь моїх стоп.

Той дикий зойк, що вирвався в мене, досі зринає в моїй голові, коли я найменше очікую, і від того я приголомшено заклякаю посеред будь-якої справи.

Утім це не про біль. Біль нездатний мене здивувати: відтоді він мене ніколи не полишав. З кожним моїм кроком по ногах лупить блискавка, пронизуючи тіло наскрізь.

З кожним. Геть кожним. Кроком.

Я більше не ходжу. Той пекучий прохід по замерзлій рисовій терасі виявився хвилинами, коли я ходила востаннє. Відтоді мої ноги перетворилися на опуклі, скривлені горби, які здатні хіба що дибуляти. Три пальці відвалилися через інфекцію, яка мало мене не звела в могилу — і назавжди позбавила рівноваги. Інші пальці «вчепилися» в підошви, стали ближчими до п’ят, ніби намагалися втиснути назад у ноги те місиво кісток і м’яса. Ступні в мене менші за долоні. Бездоганні лотосові стопи.

І це незле підвищує мою ринкову вартість.

Родичі нескінченно шпетять мене за надто буйну рослинність на обличчі й надмір жирових запасів на животі, та найгірші шмагання й прокльони доводиться витримувати, коли опираюся тугим перев’язкам ніг.

Загусті брови можна вищипати, «зайву» вагу можна скинути поголодувавши, а от якщо лотосові стопи відростуть — то вже вони не лотосові. І жодний чоловік із поважної родини не візьме дівчину з неперев’язаними ногами.

— Без цього ми не відрізнятимемося від жонді! — гарикала на мене бабуся, коли я репетувала й схлипувала, вкотре зазнаючи болісного ритуалу.

Вона мала на увазі племена, які переважно кочують необжитими дикими землями, рятуючись від хундунів за принципом «усе майно на коней — і ноги в руки». Деякі з них увійшли до Хвасі, коли ми витіснили хундунів із чималих обширів території, інші — з віддаленіших районів — малими наполегливими струмочками просочувалися крізь Великий мур. Ми мешкаємо на прикордонні, тож у нас таких сусідів чимало. Родичі постійно товкмачать мені, щоб я не ставала схожою на їхніх жінок, які «сновигають по всіх усюдах без усякого сумління, сорому чи пристойності».

Малою я велася на такі залякування й побоювалася вподібнитися до тих жінок. Та що старшою ставала, то важче було втямити, а що в них аж такого поганого.

Як проходжу повз купку будинків на покраяному терасами схилі гори, декілька чоловіків, що колінкують за польовою працею, відриваються від справи й витріщаються на мене, поки кульгаю повз них. Погнатися вони не наважилися б — тут усі між собою знайомі — але хіба ж хто промине нагоду ясно виразити свої жадання. Бачте, коли кожна бодай сяк-так милолиця дівчина з прикордоння або стає пілотесою-конкубіною, або її продають заможнішому містянинові, у тутешніх чоловіків виникає неабиякий клопіт із пошуком дружин, які понароджували б їм синів. Ціни на відданиць злетіли до десятків тисяч юанів, місцеві попросту не можуть собі дозволити такої розкоші… якщо не віддати на службу власних доньок чи не продати їх багатіям.

Це замкнуте коло, і ближчим часом йому не розірватися. На прикордонні ніхто добровільно не затримується. Більшість із нас тут лише тому, що наша справжня прабатьківщина, провінція Джов, двісті двадцять один рік тому дісталася хундунам.

Кидаю на тих витріщак якомога лютіший погляд. Вода на терасі в призахідному сонці палає, немов розплавлена мідь, і я уявляю собі, ніби там закипає справжній жар і зварює їх заживо.

Тут ціпок переламується, і я падаю.

Тяжіння. Одне з перших наукових понять, що я дізналася від Їджі. І воно кидає мене на багнисту стежку, мало не на рисове поле. П’ясток проорює у трясовині криву борозну. Холодна липка маса хльоскає по щоці й потрапляє в ніздрі.

Спинаюся, спершись на обидві руки. З мого розпашілого обличчя стікає багно, скрапує на плащик. Готуюся почути вибух верескливого реготу.

А він не лунає.

Натомість чоловіки хлюпаються на своїй терасі, збуджено щось вигукують, юрмлячись навколо когось, хто тримає планшет.

Моє розгублене тіло пронизує трем.

Причому той трем рине від води.

Мені перехоплює дух. Землю струшують відчутні поштовхи, це від них збурюється водяна поверхня.

Там, далі за кордоном, розгортається битва між хундунами й хризалідами.

Притискаюся вухом до землі — байдуже, що від того бруднюся сильніше, а пов’язка на голові намокає. Великий мур від нас на відстані всього кількох гір. У безхмарні дні видко сіряві безживні вершини, з яких усю ци висмоктали вишикувані вздовж них хризаліди.

Вочевидь компанія дивиться пряму трансляцію, і кожен робить ставки, скільки бойових балів набере певний пілот. Але значно гостріше, глибше й разючіше відчуття — ловити всім тілом здригання, якими відгукується хризаліді вся планета.

Яка міць!

У горлі пересихає, але рот наповнюється слиною. Заплющую очі, уявляючи, як перебираю командування хризалідою, здіймаюся над дахами будівель і гепаю об землю своїми велетенськими кінцівками чи сяйливими вибухами енергії ци. Я могла б здолати будь-кого, хто лишень намагався б мене знищити. Я могла б звільнити всіх дівчат, які прагнуть утекти.

Тут мої мрії розтинає бучне чоловіче гулюкання.

Хитаю головою. Брудні бризки летять на рукави. Стою навкарачки, уся закаляна, втуплююся у свій ціпок.

Варто мені зав’язувати з такими мареннями.

***

Не знаю, чи зарахує мені батько, що я втрапила додому до початку своєї «комендантської години». Останні промені сонця огортають нашу гірську браму примарним блакитним ореолом, перетворюючи гори на гігантські тіні, що зловісно скидаються на хундунів.

— Ти де була? — видихає мати через заґратоване віконце кухонної халабуди, приліпленої до будинку.

Голос її так само кволий, як і пара, що здіймається з глибокої пательні вок із кашею, яку мати помішує. Бабуся сидить на табуреті позаду неї, чистячи лвою, летючу рибу, що водиться в терасових водах. На їхніх виснажених обличчях спалахують відблиски вогника жаровні, неначе вони ув’язнені в охопленому полум’ям льосі.

— У лісі.

Простягаю матері через віконце мішечок із травами та крохмалистими корінцями. Тим-то я й блукаю лісами, що збираю це зілля, через те й зустрілася колись із Їджі.

— Що трапилося?

Мати кладе мішечок на дерев’яну полицю, не відриваючи погляду від мого замурзаного виду. З-під вицвілої пов’язки стирчать пасма сивого волосся, тріпочуть у видимих струменях жару.

— Гепнулася. Ціпка зламала.

Хилитаюся на кам’яній доріжці, викладеній уздовж ряду будинків. Ставлю ноги обережно, намагаючись не зірватися на глиняний дах сусідів із нижчого ярусу.

— Тобі пощастило, що бій розпочався. — Мати зиркає далі, на двері нашого будинку. Очі помаранчево зблискують у світлі тріскучого вогнища. — Біжи хутенько. Аби батько тебе не побачив у такому вигляді.

— Гаразд.

— А завтра вичисти цей одяг як слід. Коли військові прийдуть, не можна мати такий вигляд.

Від того, як побіжно вона про це озивається, груди мені розчахує холодне лезо. У неї може й гадки не бути про мої справжні наміри, але ж навряд вона не розуміє, що, хай там як, призов коштуватиме мені життя.

Має пам’ятати, чим це закінчилося для моєї Старшої Сестри.

Та чи пам’ятає вона? Іноді мама так переконливо вдає, ніби нічого й не сталося, аж побоююся: а чи це не у моїй голові повно оманливих спогадів.

— Певна, мені видадуть ліпший одяг.

Роздивляюся смуги світла, що пробиваються з кухонного віконця.

— Все одно слід мати пристойний вигляд.

Припиняю тупцяти й розвертаюся, вдивляючись мамі просто у вічі.

Мої смертоносні плани мають один далекосяжний наслідок, на який я щосили намагаюся заплющувати очі. Вбивство Залізного Лицаря, пілота з максимальним духотиском понад 2000 одиниць — а у пересічної людини це десь 84, — зачепить три покоління моєї родини. Матір, батька, мого сімнадцятирічного брата Далана, бабусю з дідусем, тіток і дядьків. Усіх стратять разом зі мною. Надто вже важливі для військових цілей такі пілоти, як Ян Ґван.

«Дайте мені бодай єдиний привід вас урятувати. — Вдивляюся в материне обличчя. — Зупиніть мене».

Усе, що мені треба, — одненький знак, що вони варті моєї пощади. Однісінький знак, що вони цінують моє життя так само, як я маю цінувати їхнє.

Позаяк сенсу стримуватися вже немає, вибовкую свою найпекучішу думку вголос:

— Вас насправді більше обходить те, щоб я мала пристойний вигляд, аніж те, що я йду на загибель?

Обік мами тремтить і потріскує вогонь. Вона примружено придивляється до мене крізь дим і духовиту пару. Аж тут їй на обличчі розквітає усмішка — немов польова квітка посеред розпеченої пустелі.

— Брови вищипала, послухалася! Тепер ти гарненька.

Відвертаюся й шкандибаю далі, хай кожен крок — немов по оголених дротах.

Вона ніби геть не почула, що я сказала.

Сям і там у поселенні блимають електричні ліхтарі, освітлюючи вікна, ніби сяйливі очі, що їх мають хризаліди (а хундуни не мають). Над рисовими терасами віє вітерець, домішуючи гострі мускусні запахи до аромату смаженини від невибагливих трапез.

З прочинених дверей мого будинку ллється золотаво-пшеничне світло. Присмерки розтинають пискляві вигуки коментатора битви, що лунають із планшета, подарованого нашій родині урядом Хвасі (хоча, звісно, безборонно користатися ним можуть лише чоловіки). Батько, дідусь і брат примостили пристрій на нашому почорнілому від жиру обідньому столі. Усі троє вп’ялися в екран, і в очах під час кожного зіткнення хризаліди з хундуном відбиваються кольорові зблиски.

Ризикую переступити поріг. Кваплюся до кімнати, яку доводиться ділити з бабусею та дідусем після другої спроби втечі декілька років тому.

— …аж ось з’являється «Жар-птах»!

Заклякаю на місці, мало не перекинувшись. Аж кров холоне.

О ні, тільки не цей бойовий апарат.

Навіть моя одержима хризалідами сімейка, яка зазвичай шалено аплодує кожному знаменитому модулеві, збентежено стихає. Кому хочеться визнавати, що «Жар-птах» наразі — найпотужніша хризаліда Хвасі? У своїй Стандартній Формі понад п’ятдесят метрів заввишки, єдиний екземпляр класу «король» у нашому флоті. Але ж керує нею Лі Шимінь, засуджений до смертної кари напівжонді, який у шістнадцять уже встиг закатрупити власного батька й обох братів. Тепер йому дев’ятнадцять. І страту відкладено на невизначений термін лише через те, що він має достобіса високий духотиск, рекордний за два століття поспіль.

Пілотеси-конкубіни завжди ризикують життям під час битви, але з ним загибель попросту гарантована.

Польоту з ним ще ніхто не пережив.

Дівчина ось-ось помре.

— Агов! — вириває мене з роздумів батьків вигук.

Я мало не підстрибую, хапаючись за дерев’яну стінку.

Стілець із рипінням відсувається бетонною підлогою. Батько здіймається, між його нахмурених брів западають глибші тіні.

— Де це ти так запаскудилася?

Відчуваю, як під пов’язкою проступають крапельки холодного поту.

— Впала на терасах.

Ну, а що, і не збрехала, зрештою.

На екрані триває брязкання духометалу та виверження ци. Дідусь із братом далі втуплюються в трансляцію, ніби нічого й не сталося. Батько обходить їх і суне на мене. Пучок журно теліпається на голові: волосся йому з роками відчутно порідшало.

— Дивись мені, аби не бавилася з хлопцем!

— Та, звісно ж, ні…

Задкую, впираюся плечем у двері дідусевої кімнати.

Брехня хіба наполовину. Не бавилася, а серце краяла.

Батько насувається дедалі ближче. Нависає просто наді мною і від того здається вдвічі кремезнішим.

— Дивись мені, щоб склала тест на дівочу цноту, коли…

Погроза мов батогом шмагає мене, аж відступає вічний острах перед батьком.

— Востаннє кажу: нічого в мені не було! — волаю я. — Припини доскіпуватися!

Він знічено мовкне, але вже відчуваю, як слідом рине хвиля шаленої люті.

Прослизаю у спальню й затраскую двері перед його носом.

— Ти що таке мені оце сказала?! — Від його крику здригається будинок, а від кулаків — двері. Латунна ручка так брязкотить, ніби ось-ось розлетиться.

— Я ноги розмотую!

Рятуючись від загрози, тулюся спиною до одвірка.

Розмотані ноги — то ще непристойніше, ніж оголені груди. Уже не кажучи про сморід гнилої плоті — це вже само із себе окремий вид біологічної зброї. Дівчата мають підтримувати фантазії щодо їхньої вишуканості: взувати парфумовані вишиті черевички й ніколи не розмотувати бинтів у будь-чиїй присутності, навіть перед власними чоловіками.

Батькові кулаки дають спокій дверям, та легені далі видають бучний рев. «Нешаноблива! Невдячна! Шльондра!»

Типова картина.

Виринає кволо-вологий мамин голосок, намагається заспокоїти батька. Брат регоче. Дідусь увімкнув трансляцію на максимальну гучність. У хризаліді в ім’я людства гине дівчина.

***

Не ризикую висовуватися з кімнати на вечерю.

Шлунок бурчить, булькає, мов та каша, якої йому кортить, але я далі сиджу в плетеному кріслі, яке зладнала бабуся, і відмочую ноги у тій самій дерев’яній балійці, куди їх колись сунули, готуючи до переломів.

«Бачиш, таж не так і страшно, що ти їх теж у це втягнеш», — нашіптує мені якась отруєна й прогнила серцевинка звідкись із глибин свідомості.

Витягую корок з одного високого термоса, які тримають у спальні бабуся з дідусем.

«Їм до тебе байдуже».

Доливаю в балію гарячої води, струмінь парує. Лікарська трава й корінці хаотично кружеляють у потоці, забарвлюючи воду в темно-бордовий колір, ніби кров, засохла в темнім закапелку.

«То й ти через них не переймайся».

Над головою дзижчить ліхтар. У брудних кутках ворушаться тіні, ніби підповзають щораз ближче. Ставлю термос назад і невидющим поглядом втуплююся в купку соломи, на якій сплю, попід ліжком баби з дідом. У Хвасі є така приказка: «Доньку заміж видати — що воду за двері виплеснути». На відміну від брата Далана, який успадкує прізвище Ву і назавжди лишиться в поселенні піклуватися про батьків, я була народжена для того, щоб тимчасово промайнути у житті сім’ї: я річ, якій досить визначити ціну, аби збути з рук. Тож нащо морочитись і влаштовувати мені окреме ліжко?

Крізь стіну долинає стукіт паличок по мисках і приглушене Даланове бурмотіння. Хризаліди перемогли. Ну, звісно. Якби бій скінчився інакше, із сільських гучномовців завили б тривожні сирени, і ми б уже поспіхом тікали на схід, як наші предки з провінції Джов.

Більше ніхто особливо не балакає. Сподіваюся, думають про мене.

Сподіваюся, вони ляжуть у могили, шкодуючи про те, як поводилися зі мною й зі Старшою Сестрою.

«Тим, хто засуджений до винищення всією родиною, могил не належиться».

Здригаюся, намагаюся розбачити цю картинку: як наші зогнилі трупи скидають із Великого муру.

Прочиняються двері. Я втискаюся в спинку крісла, не знаючи, куди заховати очі: хоч би вони не були такі червоні й розпухлі, як мені відчуваються.

Мама піддибує до мене так само перев’язаними ногами, простягає миску каші. Беру й ніяково киваю. Обхоплюю гарячу керамічну посудину змерзлими пальцями. У роті гірко, чи то від сліз, чи то від розпачу. Мама сідає обік мене, у ногах дідусевого ліжка. У животі звивається якась напнута пружинка.

«Чого їй треба?!» — відсмикується одна половинка мене, а друга одночасно благає: «Зупини мене».

— Тянь-Тянь. — Вона звертається до мене дитячим прізвиськом, позираючи на старі опіки на своїх долонях. — Не можна так із батьком розмовляти.

— Він перший став казна-що верзти.

Позираю на неї, хоча щоки вже заливає палючий задушливий сором. Підношу миску до рота, щоб сховати за нею обличчя.

«Зупини мене, — шалено калатає серце. — Зупини мене. Зупини мене».

Мама тільки журно супиться.

— І от нащо завжди все так ускладнювати?

Стискаю миску міцніше.

— Мамо, а тобі що, справді здається, ніби від того, що ти завжди поступаєшся, твоє життя стало бодай трошки легшим?

— А я не про те, щоб життя було легким. Я про мир у сім’ї.

Я аж пирхаю в миску, і глина посилює луну мого сміху.

— Скажи йому, хай не хвилюється. Мені два дні тут лишилося. А далі буде йому цілковитий спокій.

Мати зітхає.

— Тянь-Тянь, твій батько просто надто емоційний. У глибині душі він розуміє, що ти виросла. І знаєш, що насправді важить. Він тобою пишається. — Вона всміхається. — Я тобою пишаюся.

Я різко смикаю головою.

— Пишаєшся тим, що я скоро загину?

— Це ще невідомо. — Вона уникає погляду мені в очі. — Ти завжди була сильної вдачі. Хіба тестувальники не визначили, що твій духотиск — понад п’ятсот одиниць? Ушестеро вищий за норму! А це було чотири роки тому. Тепер мав би стати ще вищий. Ви з принцом-полковником Яном можете скласти Гармонійну Пару. Ти можеш стати його Залізною Принцесою.

— Та в усій Хвасі всього лише три принцеси! — Сльози вже ллються, застеляючи очі туманом. — І духотиск у них — тисячі одиниць! Це просто нікчемні фантазії, через які дівчата марно сподіваються вижити!

— Тянь-Тянь, не треба так голосно. — Мати перелякано поглядає на двері.

— І тебе вони теж заспокоюють, ці вигадки? — не вгамовуюсь я. — Краще від них спиться?

Очі їй зблискують.

— Чом ти не можеш прийняти думку, що робиш добре діло? Ти станеш героїнею. А на ці гроші Далан зможе заплатити за нарече…

Я жбурляю миску об підлогу. Розлітаються керамічні скалки, каша розбризкується слизькими гарячими плювками.

— Тянь-Тянь! — Мати спинається на ноги. — Тут дідусь із бабусею сплять!

— Правда? І що мені зроблять? — Волаю вже просто до дверей. — Відлупцюють, і тоді Ян Ґван гидуватиме моїми незагоєними ранами? Відправлять ночувати зі свиньми, щоб його вивернуло від смороду? Як вам так уже кортить грошиків, то нічого ви мені вже не заподієте!

— Тянь…

— Забирайся!

«Не можна так із нею розмовляти, — докоряє зсередини голос, що до болю нагадує голос Старшої Сестри. — Це ж твоя мати. Вона тебе народила».

Але мати, яка так мене зрадила, не мати вона мені тепер.

У грудях стискається камінь. Зіщулююся, обхопивши коліна. Голос перехоплюють ридання в горлі.

— Сподіваюся, у наступному житті не матиму з тобою нічого спільного.

Роздiл третiй

Життя, якого волiєш

Наступний раз, коли родичі виявлять охоту до мене звернутися, — як вигукуватимуть моє ім’я в ранок мого призову на службу. Зводжуся із солом’яного матраца: усю ніч мені скручувало живіт, а я все вертіла в руках свою дерев’яну шпильку, ніби товстеньку паличку для їжі.

До Великого муру мене мають забрати говеркрафтом. Вони вже завиділи його на обрії чи що?

— Тянь-Тянь! — До дверей долинає бабусин голос. — Тут до тебе хлопець!

Спинаюся на ноги. Хапаюся за бильце дідусевого ліжка.

Хлопець…

Ні! Ні, не може бути…

Очманіло шкандибаю до дверей. У грудях уже бринить червона тривожна сирена. Серце так гупотить, аж у долоні віддається, і дверна ручка під нею посмикується.

Мене засліплює світло. А коли плямки перед очима згасають, я бачу його. Їджі. Стоїть перед входом у сонячному сяєві, щось промовляючи до моїх родичів, а ті, немов печерні істоти, скоцюрбилися в тіні будинку. Його білий шовковий халат, вишитий золотими візерунками у вигляді пагонів і листочків бамбука, аж світиться — ніби шати посланця з потойбіччя.

Я ще ніколи не бачила його поза пістряво-тінистим лісовим покровом. На мить гублюся: а чи він це взагалі? Але його ніжний тенор неможливо не впізнати.

— Тітоньки, дядечки, повірте: мене не обтяжить будь-яка ціна. — Показує моїм родичам металевий кутик свого посвідчення. — Тож прошу. Віддайте за мене свою доньку.

Серце обривається, неначе я ступила повз високу сходинку, спускаючись рисовими терасами.

Рідня немов громом пришиблена. Щелепи повідвисали. Хтось хапається за рота. Бабуся (вона стоїть до мене найближче) спантеличено сновигає поглядом від мене на Їджі і знов на мене. У головах либонь уже оглушливим феєрверком лунає передзвін монет, щойно угледіли його прізвище й адресу в Чангані, столиці Хвасі.

Вони таки можуть не пустити мене в говеркрафт.

Перш ніж щось вимовити, ба навіть подумати, кидаюся до нього. Проштовхуюся крізь родичів, хапаю Їджі за зап’ясток і тягну його досередини, у домашню пітьму. Той від подиву аж рота розтулив. Мало не перечепився через поріг. Але щойно він спіймав мій погляд, очі йому спалахують так яскраво, що мені щемить у грудях.

Затягую Їджі до кімнати дідуся й бабусі. Навіть його черевики тепер гупають інакше, дряпаючи нашу потріскану бетонну підлогу.

— Не пхайтеся сюди, — попереджаю рідню й затраскую двері, здійнявши клуби пороху.

Розвертаюся до Їджі. Косий промінь із вікна немовби торкається його постаті небесним клинком, від того халат світиться місячно-біло, а шкіра робиться напівпрозорою.

— Це мій будинок. Мій дім. — Мій голос розтинає тишу. Бачити його фігуру на тлі засмальцьованих дерев’яних стін так дико, що мені здається: це просто марення. — Ти не мав тут з’являтися ніколи, нізащо! Як ти взагалі мене відшукав?!

— Є ж офіційні реєстри. — Він кліпає своїми пухнастими віями. — Дзетянь, я можу забрати тебе до Чанганя.

— Не можеш! — буркаю, розуміючи, що сімейство підслухує за дверима. — Це ти так тільки кажеш. Батько тобі ніколи не дозволить на мені одружитися!

— У нього ще чотирнадцять синів. Переживе.

— Правда? Та невже! А може, все ж таки підшукає тобі доньку високопосадовця? Сумніваюся, що він зробився б найзаможнішим у Хвасі, якби марнував вигідні можливості!

— Що ж, ми створимо власні можливості. Разом якось дамо собі раду. Поки живі, завжди є надія.

Їджі бере мене за руку, на наші долоні ллється завіконне світло. Кожне його слово тремтить зимовою свіжістю й падає долу легкими сніжинками.

— Будь-яке життя без тебе для мене не має сенсу.

Світло мигтить мені в очах. Його обриси розпливаються.

Я вмію терпіти біль. Триматися, коли тебе лупцюють, поливають лайкою, чавлять, товчуть і жбурляють, мов шмат сміття. Та із цим що робити?

З таким я поратися не навчена.

Це ніби не насправді.

Так не буває насправді.

Я на таке не поведуся.

— Дай мені спокій! — Висмикую руку. З кутиків очей котяться гарячі сльози. У голосі тремтить сухий смішок. — Селянка з прикордоння одружується з хлопцем із найзаможнішої родини Хвасі? Можеш вигадати щось бодай трошки більше схоже на правду? Я ж бо не чотирирічна дитина, якій пальчик покажи — і обдурив.

Їджі зблискує очима.

— Дзетянь!..

— Припини вдавати, ніби мене допустять до твоєї родини в будь-якій ролі, крім як наложниці. — Задкую хиткими крочками. — Та це не вийде. Ото буде біда, коли я відмовлюся плазувати перед твоїм гидким свинським батьком. Коли відмовлюся прислужувати правильній дружині, яку тобі неминуче підсунуть. Коли відмовлюся носити твого сина — бо я не дозволю нічиїм виплодкам просотатися в моє тіло і зв’язати мене назавжди, навіть твоїм! І ти нічого з тим не зможеш удіяти, бо тобі заледве виповнилося вісімнадцять, і всяка подоба влади й заможності, що ти тепер маєш, — то з батькової милості. Можеш хоробро втекти зі мною, і ми вік вікуватимемо скромними найманцями в якомусь містечку, та через те, що я не матиму змоги робити що хочу, я буду нещасна. Я весь час думатиму, як то було б ліпше, якби я добровільно пішла на смерть, а не тікала з тобою. Ти цього прагнеш? Ти такого життя волієш, Ґао Їджі?

Моя промова провалюється в задушливу тишу.

Їджі дивиться на мене так, немов безсмертний щойно спустився з Небесного Престолу — і стикнувся з ідеєю людожерства.

Аж тут тиша руйнується.

З-за вікна долинає гул і гуркіт. Горами проноситься вітрюган, дерева гнуться й шумлять. Кури й свині на подвір’ї казяться, вищать і кудахкають у загородках.

А оце вже має бути говеркрафт.

Одного разу я вже чула такий шум: тоді забрали мою сестру. Я не здогадувалася, що це по неї, аж поки катер на повітряній подушці не завис просто над нашим дахом, сталевий корпус не зблиснув білим спалахом, і акуратно зачесаний солдат в оливково-зеленій формі не скинув мотузяну драбину на задній двір. Від мене всі це приховували. І вона сама. Розуміли: неможливо передбачити, що я здатна наробити, аби її не відпустити, якщо дізнаюся заздалегідь.

Тоді я не змогла їх зупинити.

А тепер ніхто не зупинить мене.

— Дзетянь… — шепоче Їджі, підсувається ближче, вирячивши очі. — Можна вбити Ян Ґвана в інший спосіб. У моєї родини є зв’язки в…

— Якби ти міг щось удіяти, ти б уже це зробив, — гарчу я собі під ніс. — Ти не зможеш навіть торкнутися такого могутнього та славетного пілота, Їджі. Навіть торкнутися!

— А його родина? — проказує він тихо й глухо. В очах спалахує темний зловісний вогонь, я майже ніколи його таким не бачила. — До них доторкнутися цілком можливо. Чи буде достатньо, якщо їх…

— Ні! — задихаюсь я. Їджі вже геть пустився берега. — Це ж не вони таке зробили! У чому ж тоді сенс?

— Тоді нехай просто загине в бою. Навіть чоловіки-пілоти нечасто живуть довше ніж двадцять п’ять років.

— Ти не розумієш! Це маю бути я. Це маю зробити я. Я маю помститися за Старшу Сестру власноруч.

— Нащо? — Він нахмурює свої тонкі брови. — Карма його не омине.

— Не існує ніякої карми, — відповідаю, промовляючи кожен склад так, ніби волію його перегризти. — А якщо існує, то їй начхати на таких, як я. Деякі люди народжені бути використаними і вижбурнутими. Ми не можемо дозволити собі просто плисти життям за течією, бо ніщо в цьому світі не створене, не побудоване й не влаштоване для нас. Якщо чогось прагнемо, маємо повстати проти всього оточення й узяти своє силою.

Їджі не має що на це відказати. Просто дивиться на мене, а коло очей проступають утомлені зморшки. Пасма вибиваються із зачіски та спадають на комір чистеньких шат, а коли з вікна долітає рвучкий порив вітру, розлітаються набік.

— Усе одно ми всі помремо, — кажу м’якше. — Хіба ти б не волів піти та й зробити щось, що завжди мріяв зробити?

— Про що… — Їджі розтуляє рота й одразу замовкає. Губи йому блідніють. Не можу відірвати від них погляду. — Про що я найдужче мрію — це бути з тобою. І досить ховатися. І досить сорому.

Серце стискається, немов його вузлами в’яжуть.

— Тоді тобі справді треба мріяти про щось більше, Їджі.

Говеркрафт гуркотить гучніше. Будинок гуде, аж стіни здригаються.

— І ти не шкодуєш? — Їджі підсовується ще ближче. — І ти не підеш зі мною?

— Це буде така сама борня, хіба що в місті, а не в поселенні. — Я знову й знову позираю на його губи. Всередині бринить якась незнайома напружена струна. — Я втомилася. Так втомилася.

— Але ми могли б…

Обхоплюю долонями його обличчя й тісно притуляюся до нього. Розгублений вигук завмирає йому на губах.

Моїм тілом розливається ще ніколи досі не чуване тепло. Жар просочується у кров. Слово честі, мені здається, вона ось-ось засвітиться. Спочатку губи Їджі від несподіванки напружено стискаються, але відтак зливаються з моїми. Він здіймає долоню й ледь чутно торкається моєї шиї: так, ніби боїться мене торкнутися, так, ніби боїться, що це все не насправжки.

Відірвавшись від цілунку, відсуваю йому зачесане з чола волосся й тулюся лобом до його лоба. Між нашими обличчями зринає і кружляє теплий віддих.

Можливо, якби все склалося інакше, я могла б до цього звикнути. Бути заколисаною в його теплі й сяєві. Бути плеканою. Бути коханою.

Але я не вірю в кохання. Кохання мене не порятує.

Я обираю помсту.

— Тобі ж саме це було потрібно? — цікавлюся відсторонено, ніби не зважаючи на його розхристаний вигляд і зболений погляд. — Тож ось маєш. А тепер облиш мене. Якщо раптом якось дістанеш моє тіло, спали його та розвій попіл над струмком. Тоді я рушу за Старшою Сестрою, хай де вона тепер.

З його очей тягнуться мокрі доріжки, зблискують у сонячному світлі.

Несила більше це бачити. Розвертаюся і простую до виходу.

Але перед дверима зупиняюся.

— Ще одне, останнє, — кажу стиха так, що родина не почує за гуркотінням говеркрафта. — Не сподівайся, ніби я не завважила, що ти вдерся у мій дім і мало не зіпсував мій план, хоч і знав, який він для мене важливий. Якщо ти бодай якось намагатимешся втрутитися в армійські справи, я вкорочу собі віку там, де мене ув’язнять — а відтак переслідуватиму тебе повік.

Смикаю ручку дверей і полишаю його назавжди.

Роздiл четвертий

Готова служити

Тьмяна камера під Великим муром. Металева платформа заставлена випробувальним обладнанням. На стелі світиться ігровий екран, на якому маю зосередитися, поки мене розгойдує вгору-вниз на столі зі змінним кутом нахилу.

Присягаюся, мене мало вже не знудило на новенький тоненький конкубінський халат, коли поворотний стіл нарешті спинився.

Тримаючись за живіт, опускаю липкий важіль на ігровому контролері. Усередині все ще талапаються рештки відчуттів. Розумію, чому цей іспит треба було складати відразу після прибуття, але в них барахлила машинерія, тож мали час спершу нас причепурити.

— Шістсот двадцять чотири!

За екраном, що сяє всіма кольорами веселки, старша служниця Тітонька Дов виголошує офіційно визначений обсяг мого духотиску. Озвучена цифра відлунює від металевих стінок камери.

Мене аж струшує від такої звістки, а в п’ятьох дівчат, що скулилися на ослінчику під тестувальною платформою, вириваються стишені вигуки. Наразі в протестованих виявляли хіба що двозначні показники, за винятком рекорду в сто вісімнадцять одиниць.

Коли мені було чотирнадцять, до нас у поселення прибула пересувна команда тестувальників і перевірила мене разом із рештою місцевих дітей, але ж я не очікувала, що їхня попередня приголомшлива оцінка підтвердиться. Духотиск — це міра потужності людської свідомості, це показник сили, з якою людина здатна спрямовувати свою енергію ци. Позначку в п’ятсот одиниць долають хіба три відсотки з усього населення, а це мінімум, потрібний для активації хризаліди. Я мало вголос не сміюся від такої дурні.

Якби я була хлопцем, я жила б мрією. Я билася б із мехаприбульцями у власній гігантській трансформованій бойовій машині, мене б обожнювали й славили як героя, а ще б мене обслуговувала ціла вартова вежа, повна «наложниць».

Але я не хлопець, і такі здібності допоможуть мені хіба що пережити на декілька боїв більше, ніж судилося іншим пілотесам-конкубінам.

Та я прибула сюди не заради цього.

Тітонька Дов, потупцювавши коло своїх моніторів, підходить до мене, а назирці за нею росте й підбирається стіною її тінь. Волосся зібране у високий тугий пучок. Золоті канти й плетені ґудзики на темно-зеленій туніці зблискують у сяйві ігрового екрана.

— Вітаю, Леді Ву, — виголошує вона, знімаючи мені з голови дроти й датчики. — Ви вступаєте на службу до принца-полковника Яна як повноважна консортка.

Ого. Навіть у Старшої Сестри був лише ранг конкубіни; мені від початку дадуть у чотири рази вищу платню. Родина буде в захваті.

Принаймні двійко днів. Хе-хе!

— Тільки не забувайте: це не абсолютний показник. — Тітонька Дов повторює ту саму приповідку, що торочила й решті. — Коли потрапите до хризаліди, усе може скластися не так як гадалося, залежно від того, як ви поєднаєтеся з принцом-полковником Яном. Ви можете недостатньо ефективно працювати, якщо не зумієте поринути в його свідомість. Або можете зазнати перетворення й наблизитися до його сили. Щиро вам раджу його відчувати, підтримувати й бути поряд, хай який жорстокий роз’ятриться бій. Виконуйте свою справу і зможете навіть стати його Залізною Принцесою.

Ледве стримуюся, щоб не пирхнути. Попри всю сувору статистику вона намагається нас ошукати, щоб ми чалапали назустріч смерті з райдужними усмішками, сподіваючись: саме мені судилося стати тим особливим винятком із правила.

Відпускаю контролер і спускаю ноги з потрісканої шкіряної оббивки поворотного столу. Клац-клац — металево цокотять підошви моїх нових вишитих шовкових черевичків візерунчатими сталевими сходами платформи. Від мене пашить жаром, що його здмухує холодне повітря. На шкірі виступають сироти, від того сильніше сверблять пори, з яких повисмикувано волосинки. На язиці чомусь відчуваю кривавий присмак іржі.

Решта новобранок тулиться на довгому ослоні, прибитому до стіни, пообхоплювавши себе руками. З віддалі їх осявають бліді відблиски екранів. На лискучому металі за їхніми спинами причаїлися їхні власні тіні, неначе хижаки, щомиті ладні схопити.

Наступна в черзі на тестування дівчина стискає пальці й зводиться. Проминаємо повз одна одну, і в обох поли костюма жуцюнь розлітаються в різні боки, наче пастельний серпанок, зелено-жовто-біла хмарка — у кольорах Ян Ґвана. Наші просторі шати помітно яскравіші й прозоріші за вбрання тітоньок, тканина немов ніжними потічками струмує нашими вимитими, напомадженими, обстеженими й напахченими тілами. Виріз коміра у жуцюня аж до грудей, тож він відкриває більше, ніж я будь-коли оголювала перед сторонніми. Руки обвивають димчасто-зелені стрічки, які далі спадають на спину.

До горла все ще підкочуються нудотні хвилі, але я переборюю неприємні відчуття. Маю всім своїм виглядом показувати, що здатна давати раду будь-якому випробуванню. Може, мене й зроблять відразу Консортом, але ж Ян Ґван залюбки може вподобати та просунути іншу дівчину. Як не завоюю його прихильності, то й загублюся серед натовпу дівок-служниць на його вартовій вежі.

Так буде складніше придумати, як його прикінчити.

«Вас зібрали тут, щоб ви забезпечували затишок і товариство одному з найвеличніших героїв сучасності. — У голові знову відлунює вступне слово Тітоньки Дов, яке вона виголосила перед нашою тремтливою вервечкою, що вишикувалася перед нею вперше. — Від цього дня ви існуєте заради того, щоб йому догоджати, щоб він перебував у найкращому фізичному та психічному стані для боїв із хундунами, які загрожують нашим кордонам. Його добробут має сповнювати всі ваші помисли цілковито. Ви приноситимете йому наїдки, коли він зголодніє, наповнюватимете водою келих, щойно відчує спрагу, і з живим завзяттям розділятимете з ним дозвілля. Як заговорить — вчувайте найуважніше, не уриваючи й не заперечуючи. Не маєте бути похмурими, пригніченими чи байдужими, і найголовніше — не маєте опиратися його доторкам».

Сідаю на найпросторіше вільне місце межи дівчатами. Стегна обпікає сталевий холод. Міцно стискаю ноги, намагаюся притлумити оскаженілий пульс. У голові вирує шквал думок: чи не помітить Ян Ґван, що я подібна на сестру; чи він таки обере для служби саме мене; чи досить гостре лезо в моїй шпильці, щоб перерізати йому яремну вену.

Ніхто не озивається. Ми майже не розмовляли від часу тесту на дівоцтво, що його проводили над нами тітоньки кілька годин тому. Одна з дівчат не пройшла. Вона відчайдушно волала, що ніколи нічого такого не робила з хлопцем — через що я засумнівалася в точності обладнання, — але від конкурсу на посаду пілотеси-конкубіни її офіційно відсторонили, а відтак кудись забрали. Куди не знаю. Сподіваюся, не додому відправили. Бо родина напевно втопить її у свинячій клітці.

Мене пересмикує, як уявляю, що сталося б, якби я теж не підійшла під їхні нечіткі умови. Не можу забути, як родичі закидали мене запитаннями про Їджі, коли проштовхувалася крізь них, тягнучись до мотузкової драбини, що звисала з говеркрафта.

— У нас із ним нічого не було! — єдине, що я спромоглася вичавити із себе, а щоки мені палали.

Не знаю, як він із ними розібрався, коли мене забрав говеркрафт. Та яка вже різниця — все одно їм до мене тепер не дістатися.

Мені фізично боляче усвідомлювати, що три місяці тому моя Старша Сестра теж через усе це проходила. Через оце все. Цілий день ванн, намащування, укладок, макіяжу, лекцій про правила поведінки та фотосесій для новинарень.

Їджі побачить ці світлини. І коментарі, у яких розбиратимуть мою зовнішність та обговорюватимуть, чи варта я Ян Ґвана.

Сподіваюся, Їджі достатньо згидить, аби викинути мене з голови.

І знову камерою розлягається жахливе рипіння й гупання поворотного столу. Залиті тьмяно-синявою підсвіткою від усякого обладнання, ми з новобранками споглядаємо, як одну з дівчат розгойдують, а вона намагається керувати проєкцією метелика на стелі. Вона має десять хвилин на те, щоб провести його крізь лабіринт повз максимальну кількість перешкод. Кольори відбитків від зображення міняться на металевих стінах. Гадки не маю, чому саме таке випробування вважають найліпшим способом перевірити духотиск. Може, це якось пов’язано із зусиллями, які потрібні, щоб сконцентруватися, коли тебе розхитують сюди й туди.

Тримаюся за живіт. Усередині двигтить тривога: немов пес нервово метляє хвостом. Не знаю, чого б мені тепер більше хотілося: пришвидшити час чи сповільнити. Від думки про те, що все вже готово, щоб вишикувати нас перед Ян Ґваном, хочеться цієї самої миті зникнути, але й довга підготовка вже змучила. Тепер уже, мабуть, глибока ніч. Ян Ґван «сова» — а більшість хундунських нападів відбувається вночі.

Я мимоволі тягнуся до зачіски — це диво інженерії складається з двох намащених завитків з боків голови, подібних до лисячих вушок, а знизу для об’єму ще прикріплено декілька шиньйонів. За «хутро» всередині вушок правлять білі кришталеві лілейки, і всю цю споруду скріплюють срібні шпильки з блискучими китицями. Мацаю власну шпильку — єдиний матовий аксесуар у всьому цьому сяйливому громадді.

— Ти певна, що ця шпилька пасує до образу? — раптом шепоче моя сусідка.

Мене пронизує блискавками холоду, неначе провалилася в крижане озеро.

Невже вона щось помітила? Невже кінчик леза визирає назовні?

Намацую місце з’єднання половинок. Усе тримається. Дякувати небесам!..

— Це пам’ятна річ, від мами дісталася, — захищаюся простенькою невибагливою брехнею, яка подіяла на тітоньок.

Поволі й недбало опускаю руку, а пальці холодні, мов ослін, що під нами.

— Гаразд, але чи тобі не здається, що вона тут дещо недоречна? — наполягає та, тримаючи долоню на грудях.

Біла пудра, якою нам замазано кожну цяточку на шкірі, плямками залишається на пальцях. Губи нам густо намащені, блищать, мов свіжі ягідки, очі підведено «котячими стрілками», на повіках розтушовано персиково-рожеві тіні.

— І куди мені її дівати? — Суплю брови, вочевидь псуючи намальований між ними пурпурний лотос. — У цих костюмах кишень немає.

— Могла б залишити в Тітоньки Дов. Вірю, що вона тобі дорога як спогад, але вигляд у неї не аж такий коштовний, щоб хтось поцупив.

Пригадую, як її звати: Сяо Шуфей. Це в неї духотиск 118 одиниць.

— Де є, там і добре, — шиплю у відповідь, хоч і розумію: не варто будити лихо. Але хай би вже відчепилася. — Тобі яке діло?

— Агов, я просто хотіла допомогти.

Вона виструнчується, і гарненьке личко спотворює гримаса.

— А хто тебе просив? За собою дивися.

Та ображено роззявляє рота.

— Ти що, гадаєш, ніби краща за нас? Гадаєш, ми тобі заздримо?

Решта дівчат уже витріщається на нас: три пари нафарбованих очей, повитих імлою переляку й штучного освітлення.

— Отепер таки на те схоже. — Мружуся. — Інакше чого б ти про це питала? А чому тут заздрити? Моєму духотискові?

— Ой, прошу! Щоб стати доброю конкубіною, аж такий духотиск нікому й не потрібен.

Вона зміряє оком мою фігуру, яка завдяки гостинцям Їджі не надто охляла, попри всі спроби ріднí заморити мене голодом.

Одна з дівчат переполохано затуляє рота.

Та мені байдуже. Я сміюся.

Це просто прикро.

— Тобі здається, ніби шістсот двадцять чотири — це багато? — Відчуваю, як рот кривиться в недоброму вищирі. — А ти усвідомлюєш, що в Ян Ґвана понад шість тисяч?! Та я ніщо. Ми тут усі ніщо.

Сяо Шуфей незграбно совається на лаві. Шарпає поли свого костюма.

— Не називай нашого пана по імені!

Це слово мені — ніби удар під дих. Міцно стуляю губи, в очах аж зірки миготять від спалаху люті. Сотні слів рвуться з горла, та я затискаю їх зубами. Я не можу дозволити собі шпетити його вголос.

Позираю на Тітоньку Дов. Та поки зосередилася на тестуванні. Але якщо ми заведемося дужче, привернемо її увагу. Напружено видихаю і відвертаюся від Сяо Шуфей.

Але це лише розпалює її зухвальство.

— Не можу повірити, що ти отак поводишся, — веде вона далі гучніше. — Нас тут усіх зібрали, щоб ми служили пілотові класу «принц». Тебе гарненько вимили, а ти лишила у волоссі ту гидотну шпильку? Не могла ще гірш випнути, яка ти брудна селючка?

— Та всі ми брудні селюки! — бурчу під ніс, зиркаючи на неї. — І він теж! Багатії не віддають своїх синів на службу. Шляхетний титул, гарні шати, елегантні прикраси — це все просто лискучі брязкальця, аби ми не так переймалися, що загинемо молодими. А так воно й буде! Може, тому-то ти й намагаєшся мене роздрочити, та ось що я тобі скажу: ліпше тобі якось корисніше витратити залишок свого часу. Тож зважся: покажи ті гідність і крутість, на які ти здатна!

Ворушу пальцями біля її зачіски, мало не чіпляючи сріблясті китиці у волоссі.

— Бо ці штуки видали тобі хіба тому, що довго ти їх не носитимеш!

Навколо стискається крижана тиша. Сяо Шуфей кривить рота й лоба: ось-ось захлипає. На якусь мить мене огортає каяння.

Аж тут вона висмикує шпильку мені з волосся.

Від жаху мало на підлогу не валюся. Погляд панічно метушиться. Лячно глянути… Але (оце так чудо!) шпилька і в її руках лишається цілою. Це вгамовує мої розбурхані нерви, проте вибух адреналінового жару, вистигаючи, лишає в крові гострі льодяні скалки. Я здіймаю голову. Позираю на цю малу дурепу через верхню губу. Та глипає на шпильку в руці, неначе приголомшена власним вибриком. Відвертається, ховаючи очі.

Ляскаю по лаві, аж луна дзвенить.

— Я б оце їй повернув, правда. — Від дверей раптом чути насмішкуватий чоловічий голос. — Схоже, з такою задиратися не варто.

Ми водночас повертаємо голови, та мене пробирає моторошність іще до того, як бачу його постать: він сперся на стіну зі схрещеними на грудях руками.

Цей голос вражає мене особливо: він укарбувався в мозок з усіх тих інтерв’ю та роликів, що їх мої родичі з трепетом передивлялися по сто разів, перш ніж змусити Старшу Сестру піти до нього на службу.

Ось він.

Той, кого я маю вбити.

Роздiл п’ятий

Згубна помилка

— Пане!..

Ми всі зводимося з ослона й кланяємося, як навчили.

Навіть я це роблю. І проказую це слово. Вимовляю його, попри те що воно обпікає мені рота палючою вуглинкою: воно на один видих наближає мене до миті, коли омию руки в його крові.

— Ой, не треба! Правда, продовжуйте! — Ян Ґван махає рукою в рукавичці до Тітоньки Дов, яка схоплюється від своїх моніторів.

На ньому духоброня — відокремлений сегмент хризаліди, яким він може керувати без напарниці. Скільки на ньому всього напнуто — дивовижа. Більшість пілотів самотужки здатна правувати лише такими шматками духометалу, що їх вистачає хіба прикрити деякі частини тіла армованою сіткою. А на ньому суцільний обладунок: гороїжиться металевими іклами й вилискує всіма відтінками зелені, немов висічений із коштовної брили. На голові мерехтить корона — з того самого духометалу, але так оброблена, що прибрала форми й фактури, ніби хутряні лисячі вуха.

Ще двісті двадцять один рік тому, до того як племена Великої Рівнини об’єдналися у Хвасю, пілоти були правителями-воїнами. Вони очолювали й обороняли осілі поселення, які знову виникали по тому, як Жовтий Володар і його дружина Лейдзу десь приблизно сімсот років тому винайшли хризалід (проте це лише припущення: Їджі каже, історики не певні, чи вони були реальними особами). Усе, що тепер пілоти мають у собі царського та шляхетного, — пережитки тієї традиції.

Обік мене Сяо Шуфей труситься так, що срібні підвіски подзвякують, мов дрібні крапельки по шибі. Стискає мою шпильку обома руками. У мене всередині все аж криком кричить. Інстинкти поривають вихопити її, та ризикувати не можна. Один непевний рух, єдиний зблиск леза, поки Ян Ґван тут — і мені кінець.

— П-пане… — лепече Сяо Шуфей. — Ми не чека… Ми чекали на вас пізніше…

Той заливається сміхом, дзвінким та щирим, і цей звук із дзенькотом розлітається в обшитій металом камері, немов джерельна вода в бляшаному цебрі. Він відклеюється від стіни й спускається з платформи біля входу. Духоброня брязкає, хутряна лисяча накидка шелестить металевими сходами. У вирізі зеленавої корони видно бронзовий наголовник, що прикрашає бездоганний пучок, зібраний на маківці. Якби то був пересічний хлопець, йому до двадцяти років не було б дозволено зачісувати все волосся нагору — але традиції щодо повноліття пілотів не стосуються. Вони всі зачісуються, як дорослі чоловіки. Йому лише дев’ятнадцять, а він уже в чині полковника, а це означає, що служить уже понад п’ять років. В армії напевно на його честь улаштують пишне святкування, коли йому виповниться…

Ні, про що це я! Та ніколи йому двадцять уже не виповниться.

— Що я можу сказати? — Ян Ґван підходить із усмішкою, на щоках видніють ямочки. — Мені просто не терпілося глянути, які гарненькі нові дівчата прибули до моєї вартової вежі. Та, сподіваюся, ви не скористалися останнім шансом скоїти якусь бучу.

— Ні! — підскакує Сяо Шуфей. — Ми… ми просто…

— Буча трапиться, лише якщо ця шпилька не опиниться в моїй руці за три секунди.

Простягаю руку долонею догори. Уже запізно намагатися натягнути на себе якусь машкару, що я собі вигадувала була.

Суперниця аж тицяє шпилькою мені в долоню. Шпилька слизька від поту. Фух.

— Дякую.

Встромляю її собі в зачіску, щосили вдаючи спокій, якого насправді не відчуваю.

Ян Ґван підходить іще ближче. Досить близько, щоб його придушити.

Який у нього хлоп’ячий вигляд, я просто вражена. Вузьке обличчя, пустотлива усмішка, променисті очі. Серце завмирає, коли бачу два зубці його корони — вічне нагадування про те, що кожен пілот шукає свою Єдину Справжню Пару. Інші дівчата також зачаровано вклякли. Ясна річ, ми всі уявляємо те саме: як він перетворює один із зубців на другу корону й покладає її на одну з наших голів на пишній церемонії Спільного Коронування. Один із моїх найяскравіших спогадів: ми із сільськими дівчатами мліємо, з’юрмившись навколо великого екрана, на якому нам дозволили подивитися трансляцію такої церемонії.

Тоді я не уявляла нічого прекраснішого.

Хутко викидаю ці фантазії з голови.

— То що… — Ян Ґван зазирає мені просто в очі. — І часто ти на людей кидаєшся, красунечко?

— Хіба хто перший мене розбісить, — мовлю недбало, хоч серце калатає так, що аж із грудей видирається.

— Це Консорт Ву! — вигрібає з-за моніторів Тітонька Дов, сяючи усмішкою.

При цьому поворотний стіл так досі й скрегоче, крутячи бідолашну дівчину по платформі.

Серце гепає кудись у шлунок, коли вона називає моє прізвище, дарма що воно досить поширене в провінціях Свей і Тан. Не втямлю, чи помітив Ян Ґван, що воно пов’язане з моєю сестрою. Якщо й помітив, то не викаже. Ніхто не згадуватиме мертвих конкубін. Розраховую на те, що йому й на думку не спаде, буцімто заради його вбивства дівчина здатна приректи на загибель три покоління власної родини.

— Консорт?

Він підморгує і скоса поглядає на мене. Райдужки очей запалюються неоново-жовтим.

Здригаюся, хоча розумію, що переді мною лише ознака того, що його ци проходить крізь духометал обладунку. Усе життя я бачила пілотів лише мигцем на екранах, і вони здавалися мені фантастичними істотами, не цілковито реальними. Але це… це достеменно не ілюзія, створена комп’ютером.

— Так, отепер відчуваю! — киває, й очі золотаво виблискують у напівтьмі. — Таки незлий духотиск! Гм… — Проникливий погляд проковзує по мені, немов підталий мед. — А ти й справді цікава штучка!

Пильний погляд Тітоньки Дов перебігає від нього до мене.

— Тож, молодий пане, ви прийшли обрати собі напарницю для зміни?

— Та гадаю, уже й знайшов.

Він простягає мені свою закуту в обладунок долоню, а золоті кільця райдужок спалахують ще яскравіше.

Зусиллям волі тамую тремтіння в пальцях, вкладаючи їх у його руку: беззахисну плоть на теплий метал. Усередині все перевертається, ніби мене знову вклали на поворотний стіл.

Я його торкаюся. Торкаюся руки, що вкоротила віку моїй сестрі.

У мене в уяві зблискують леза та ллється кров, а він мені усміхається, ніби я ще одна лялька, ладна йому догоджати.

Моє обличчя теж кривиться в посмішці. Сяо Шуфей схилила голову, та встигаю помітити водночас розгублений та обурений вираз її обличчя, і мене пронизує щем жалю.

«Він того не вартий, — хочеться їй сказати. — Ось побачиш».

Та наступної миті посмішка сповзає мені з лиця: так міцно він стискає мені пальці.

Доки він не спить, мені його не здолати. Треба чекати, коли засне.

І поки не матиму нагоди перерізати йому горлянку, мені доведеться побути його лялькою.

***

На тих рекламних знімках прикордоння Свей-Тан, що я бачила, вартові вежі збудовано одразу за Великим муром, біля підніжжя останніх гір, перед пласкими рівнинами хундунських пустель. Перед кожною вежею припала до землі хризаліда. На бойовому чергуванні пілоти перебувають на блюдцеподібних горищах на верхівках веж, схожих на округлі скелі понад їхніми хризалідами.

Ян Ґван здіймає мене до себе нагору ліфтом — на щастя, мені не доведеться звикати до цієї штуки. Це ніби рипуча металева труна, яку тягнуть духи демонів. Він схопив мене, притискає своїми броньованими лапами прозору тканину до плечей та стегон, і від цих доторків мені припікає немов розпеченим залізом. Щойно він мене хапонув, я й не смикнулася, зважаючи на правило не опиратися його доторкам. Коли ліфт нарешті з гуркотом спиняється і двері рипливо прочиняються, до мене доходить, що мене втиснуло в нього заміцно: передпліччя втонуло в рудо-брунатному хутрі його плаща. Задихано хекаю йому кудись просто під витончену щелепу. Розчіплюю пальці, щоки ядучо спалахкують.

«Усе гаразд», — заспокоюю себе, ковтаючи гарячий сором. Це мені на руку, а все, що сприяє моєму планові, — то не хиба.

На кругле горище просотується сріблясте зоряне сяйво, розливається всіма поверхнями всередині. Місяць-молодик ще не запірнув у темряву ночі, і у високих вікнах від підлоги до стелі морем дрібних язичків полум’я мерехтять зорі. Під ними аж до нерівних чорних обрисів гір на обрії пролягають безплідні хундунські пустелі. Дрижаки проймають, як згадаю, що опинилася за межами захисту Великого муру. Та як підійти до вікна та глянути вниз, на власні очі побачу твердиню людського опору — «Дев’ятихвосту лисицю», а може, й інші хризаліди. У грудях здіймається хвиля піднесення.

І миттю її розтинає почуття провини.

«Ні». Не можу я думати про війну. Не може вона для мене важити. Я ж бо прийшла, аби вбити одного з наймогутніших захисників Хвасі.

Ян Ґван на мить забирає руку з мого плеча, натискає на латунний вимикач. Стелею розливається різнокольорове світло ліхтарів: зорі зникають, пустелі поринають у пітьму.

Він веде мене очеретяними рогожками, розкиданими на підлозі, і я мимоволі роззираюся довкола. Мені ще жодного разу не доводилося бувати в такому місці: усе таке чисте, витончене й незаплямоване. Ось різьблений диван із червоного дерева, а перед вікнами — широчезна ширма. Посеред просторої кімнати — обідній стіл, над ним звисають нефритові диски. Олтар богові війни Чийов — біля закругленої полірованої сталевої стіни, із чаші для жертвоприношень стирчать добровонні палички. На вигнутих карнизах шовкові штори…

Відводжу погляд, мене кидає в жар і зразу морозить.

За ними має бути ліжко.

Повіки мені тремтять, ніби мене чим обпоїли. Ян Ґван позирає на мене згори вниз. Підходить упритул, і ліхтар денного світла кидає вигнуті дуги променів на його бронзовий наголовник, витанцьовує на малахітово-зеленій короні й обладунку. Осяває мене своєю усмішкою з ямочками на щоках, усадовлює на диванні подушки.

Щось у глибині мого єства голосить, немов над пересохлим хмизом гуготить полум’я: прагне вижити, панічно відшукує вихід: а як можна втекти, коли встромлю йому лезо в шию? Але все то нерозумні інстинкти. На що тут можна сподіватися?

«Поглянь на ситуацію з приємного боку, — раджу собі. — Коли це все скінчиться, я зможу померти. Нарешті».

Жити — справа болісна, виснажлива й невтішна.

Поряд чути шурхіт: Ян Ґван розстібає хутряну накидку. Накидає її на різьблену спинку дивана й сідає обік мене. Продавлює подушку своєю броньованою масою, та піді мною аж провалюється.

— Тож ти ставишся до пілотування доволі цинічно, чи не так? — цікавиться він.

— А якщо так, то й що? — У мене виходить випалити відповідь, не затинаючись.

— Ну, то…

У його очах знову спалахує золотаве сяйво.

Нагруддям розповзається тоненька павутинка жовтого світла. Із легким шкряботінням духометал скручується в спіральку, і з того місця «проростає» грубувата квітка.

У мене щелепа відвисає.

— Я розумію, звідки такі думки, але ж це може бути й доволі чарівно, хіба ні?

Він зриває квітку. Та залишається під його орудою, поєднана з бронею тонкою поворозкою. Ян Ґван простягає квітку мені з легкою, мало не збентеженою усмішкою.

Жартівливо підсміюючись, беру квітку, та закарбовую собі: чуєш, це не магія. Це просто його ци переливається в обладунки через тонесенькі голочки в хребті, наелектризовуючи духометал.

Як і все у світі, ци й духометал (а він теж ци, тільки в чистому, скристалізованому вигляді) керуються п’ятьма елементами Їнь і Ян: Дерево, Вогонь, Метал, Земля і Вода (в порядку від найбільш янського до найвиразніше їньського). Це радше метафоричні явища, ніж буквальні, і вони взаємодіють між собою в незліченних комбінаціях. «Дев’ятихвосту лисицю» було виготовлено з деревних оболонок хундунів, та це не означає, що вона скидається на деревинку: вона просто надзвичайно рухлива й динамічна — так дерева проростають і ростуть скрізь та всюди. Впливаючи на обладунок золотою земляною ци, що домінує в його тілі (життєвою силою, яка забезпечує рівновагу й стабільність), він, звісно, легко може творити всілякі структури. Нічого такого надто видатного.

Проте, дарма що я намагаюся сховатися за логікою, важко зберігати самовладання, перебуваючи так близько від нього. Кожна моя клітина бринить не лише тривогою, а й ще якимось почуттям. Відчайдушно шукаю, як би розрядити дивне напруження, що згущується навколо нас. Увагу привертає купка яскраво-променистих електронних постерів скраю одного з вікон. На найбільшому з них на маківці золотого зміїстого дракона стоїть крихітна постать, здійнявши палець до небес.

Це Цінь Джен, єдиний з не легендарних пілотів класу «імператор»: він мав такий духотиск, який два століття тому просто неможливо було виміряти за допомогою тодішнього обладнання. Саме повага до його могуття сприяла об’єднанню Хвасі. Але він раптом захворів на квіткову віспу, справжню чуму тих часів, відтак по ньому лишилося безвладдя поміж хундунами й людьми, яке призвело до падіння провінції Джов. Цього було досить, аби зрештою переконати людей у тім, що мати пілотів за справжніх правителів — ідея страшна й застаріла. Тим-то тепер вони просто уславлені солдати з вигадливими званнями.

— А як ви гадаєте, чи справді імператор-генерал Цінь заморозився в «Жовтому драконі», щоб дочекатися, поки з’являться ліки проти тої віспи? — цікавлюся, щоб змінити тему, і торкаюся квіткою духометалу нагруддя Ян Ґвана.

Квітка зі сплеском жовтого світла втягується назад, поверхня розрівнюється, ніби нічого й не було.

Ян Ґван серйознішає.

— Що ж, кажуть, його водяна ци була така крижана, що він був здатний вмить заморожувати цілі зграї хундунів, навіть їх не торкаючись — тож напевне це можливо. Та складнощі в тім, щоб нескінченно підтримувати потрібний обсяг ци. Але ж є гора Джужон, еге ж? Пам’ятаєш отой вулкан у горах Кунлун? Я чув припущення стратегів, що «Жовтий дракон» досить міцний, щоб його занурити в магму під горою і не розплавити. Тоді це просто як просотування власне енергією ци від планети. — Ян Ґван окидає оком звивисте драконове тіло на постері.

— То він і правда може покоїтися поблизу кордону Джов, чекаючи на того, хто його збудить? Чи вдалося стратегам це перевірити?

— Ні. Ніщо не залетить так далеко, коли там повсюди хундуни. Але присягаюся. — Ян Ґван нахиляється ближче й темнішає з виду. — Незабаром ми повернемо провінцію.

— Маєте на увазі, що нарешті розпочалася контратака?

Часто кліпаю і важко відсапуюсь, намагаючись стримати стукіт серця, переляканого його близькістю.

— Сподіваюся. Співвідношення сил схиляється на нашу користь. Відтоді як… ну, відтоді як з’явився Лі Шимінь.

— Ох, — тільки й вимовляю тихо й глухо.

— Знаю. — Ян Ґван зціплює зуби. — Ніхто не тішиться тому, що найсильніший із нас — це вбивця власних родичів. Але є дещо важливіше за приватні справи. — Він знову кидає погляд на постер із Цінь Дженом. — Там досі є наші люди, ховаються, наче жонді, чекають на звільнення. З нинішніми силами маємо найліпші шанси їх звільнити.

Мене заливає слабкість, обличчя ніби набрякає.

Несила всидіти на місці, зводжуся на ноги. Шкандибаю до постера із Цінь Дженом, нібито хочу приділити йому пильнішу увагу.

Погляд чіпляється за купку крихітних деталей на столі. Виявляється, це детальки напівзібраної моделі хризаліди: дерев’яні, скляні, металеві. Високоякісний модельний набір, що його випускає ігровий підрозділ компанії батька Їджі. А біля столу — скляна шафка, заповнена вже готовими фігурками-моделями.

Спантеличено розвертаюся. Не можу на це дивитися. Я ж бо уявляю собі, як Ян Ґван купує ці модельки, як із хлоп’ячим захватом прилаштовує деталь до деталі. І все це надзвичайно заплутує ситуацію.

Я гадала, ніби певно розумію, що він за один. Їджі, до речі, аж закляк, коли повідомила йому, що мою сестру забрали в резерв до його вартової вежі. Під час єдиного відеодзвінка додому в неї був помітний синець під оком — та Жуї стверджувала, нібито «врізалася в безпілотник». І померла вона без жодних звісток, що попередньо хворіла.

Але за весь цей час Ян Ґван аж ніяк не проявив себе як чудовисько, здатне вбити конкубіну за межами битви.

Невже я помилилася?

Дійшла хибних висновків?

Якщо так, то прирікаю на загибель не лише себе та власну родину, ще й без причини, а й руйную надію на повернення провінції Джов.

«Я чув про нього багато поганого. — У вухах зринає тихий шепіт Їджі. Але раптом спливає і продовження фрази: — Хоча він відмовився від кількох контрактів із батьковою компанією, тож я, можливо, чув упереджені думки».

«Слово честі, Тянь-Тянь, я справді налетіла на дрон», — ще сильніше каламутиться в голові від голосу Старшої Сестри.

Усе відбувається зашвидко. Я ненароком шпортаюся — і так гублюся, аж мимоволі забуваю, що хотіла не бачити власного віддзеркалення у вікні.

І вклякаю на місці.

Це вперше бачу сама себе відтоді, як два дні тому Їджі вищипував мені брови.

Бездоганний овал блідого від пудри личка, вологі очі здаються вдвічі більшими завдяки чорній підводці й персиковим тіням, ніс-ґудзик тоненький і прямий, нафарбовані губи немов лаковані пелюстки троянд — я маю такий вигляд, як мені й обіцяли: буду така вродлива, якщо відповідатиму загальним стандартам.

Я така сама вродлива, як і Старша Сестра.

Ян Ґван підходить із лагідною усмішкою. Ми теж маємо такий вигляд, хоч на постер. Чарівний Залізний Принц і його гарненька конкубіна.

Якби тільки не дерев’яна шпилька в моїй накрученій лисячовухій зачісці.

Торкаюся грубо вирізьбленої прикраси, яку подарувала мені колись Старша Сестра і яку я відтак таємно переробила на зброю. Хай як прикро це визнати, але Сяо Шуфей мала рацію. Вигляд у неї страшенно недоречний.

— Як ти казала, що там за історія із цією штукою? — Ян Ґван кладе долоню на мої пальці, тепер він теж торкається шпильки.

Мене пересмикує. На щастя, халат вільного крою, за ним не так видно, як мене трусить.

«Зосередься», — наказую сама собі. Він напевно вбив Старшу Сестру — хто ще після такого вийшов би сухим із води?

— Невже ви справді хочете згаяти ніч на такі розмови? Про шпильки?

Тягнуся долонею до його обличчя, погладжую по щоці, не відриваючи погляду від нашого віддзеркалення у вікні.

Сама не вірю, як любенько щебечу. Сама не вірю, який у мене палкий погляд.

Він роззявляє рота від подиву. Нахиляється, мало не тицяючись губами мені у вухо.

— Ти все кажеш прямо, як є. Мені подобається!

Від жару його дихання біля скроні в тілі відлунює щось приховане. М’язи напинаються, ніби натягнені струни. Дихання прискорюється, частішає. Кров приливає до неочікуваних місць, доводиться притлумлювати зчудування.

— І тепер?.. — шепочу ледь чутно.

Він знову звертає увагу на наші віддзеркалення.

— У тобі є дещо особливе. Ти помічаєш те, чого не помічає більшість дівчат. Вони такі сором’язливі, вічно лукавлять стосовно того, що в них на думці. А ти не така. Ти визнаєш, чого хочеш.

— Та ви не уявляєте…

Погладжую його губи, але чого мені насправді кортить торкнутися — то це його корони.

Як гидко я спотворилася до пересічних уявлень щодо дівчини: готової догоджати, готової служити. Але мені до душі сила, яку мені це дає, сила недооціненості: можу сховатися за машкарою таких очікувань.

Він бере мене за руку й цілує кінчики пальців. З довгим важким зітханням повертаюся в обіймах і пригортаю його лице так само, як цього ранку торкалася обличчя Їджі.

Мені болить, що це натомість відбувається в мене з ним, але моє тіло належить мені й тільки мені. Я призначила його для вбивства й помсти. І я в будь-який спосіб доб’юся свого.

Я спокушаю Ян Ґвана на цілунок — другий у моєму житті. Не такий ніжний і боязкий. Не такий цнотливий.

Його язик, немов гарячим лезом, розтуляє мої губи, і в мене виривається такий важкий віддих, що несила стримати. Він діє агресивніше, у голові мені туманиться. Броньовані пальці прогладжують мою спину, від того кожний хребець відчуває кожну складочку вбрання. Він підхоплює мене в обійми, голова мені хилиться, він простує очеретяними рогожками до шовкових завіс, якими запнуте ліжко.

Ось воно. Ось так це й стається. Те, про що мої родичі згадували хіба як про найстрашніший злочин. Так і позбавляються того, що є нібито «найціннішим даром», яким можна винагородити хлопця.

Принаймні дізнаюся, у чому тут штука, перш ніж заколоти його і себе саму.

Поки Ян Ґван вкладає мене на ліжко, усе, що відчуваю, — це палахкий жар. Ліжко поставлено всередині різьбленої дерев’яної рами, схожої на високу шафу з круглим отвором. Китиці в моїй зачісці дзвякають, торкаючись прохолодних шовкових простирадл. Він залазить досередини за мною, затиснувши мене між колінами, впирається в матрац. Мене огортає запах металу. Гостро усвідомлюю, що він досі у своїй духоброні. Цікаво, а як пілоти її знімають? Руками стягують — чи вона за поданою подумки командою спадає, ніби справжня оболонка лялечки з комахи?

Він виціловує «доріжку» моєю шиєю згори донизу. Рефлекторно закидаю голову назад. Тілом, немов електричний струм, пробігають колючі мурашки, вмикаючи відчуття, про які я навіть не здогадувалася і які здатні мене розірвати. Прикушую язика, щоб не заскавуліти. Не хочеться втратити голову.

Але якщо хочу, щоб він на ніч утратив пильність, то доведеться.

Уявляю, що це Їджі мене торкається, цілує, і дозволяю собі трохи розслабитися, хоча серце гупає в ребра так, ніби намагається вирватися з охопленої полум’ям клітки. Затуманеним поглядом ловлю ліхтарне світло, що пробивається крізь різьблені виноградні лози на ліжковій рамі. Може, я розсіюся й перетворюся на пару.

Тут Ян Ґван відсовується назад, кісточкою пальця почухує мені підборіддя, зазирає в очі.

— Ти впевнена, допитлива дівчинко? — шепоче він.

Виринаю з трансу.

Але й зі стану рішучості, певності.

Губи мені ворушаться, але беззвучно.

«То це ти насправді вбив мою сестру?» — запитання, яке ставити не можна, а я так гостро потребую відповіді на нього.

Ловлю його погляд. Хай би вже не робив такі щирі очі! Мені потрібно вирішити. Мені потрібно…

Мої думки розтинає пронизливий вереск тривожної сирени. Зі стелі блимає червоний промінь.

Ян Ґван, лаючись, підводиться.

— Хундуни.

Роздiл шостий

Потанцюймо!

Ні. Ні!

Напад на цій ділянці Муру стався щойно два дні тому. Так не має бути!

«Чому це раптом?»

Ян Ґван перевіряє щось на браслеті, крихітний екранчик кидає блідий відблиск на його обличчя. Відтак підсовується на ліжку до мене.

— Пусте! — Розтирає мені плечі, а я заціпеніло вирячуюся на нього. — Все буде добре. Повір мені. Повір у нас.

У нас.

Коли лунає поклик до бою, пілот мусить брати ту конкубіну, яка перебуває найближче до нього.

Я з криком схоплююся з ліжка.

— Так, ану заспокойся! — Він смикає мене назад.

Стукаюся боком об раму ліжка, і ребра пронизує біль. Та я не припиняю волати. Не припиняю кóпати, гамселити й кусати його.

Тяжко зітхнувши, він кидає мене обличчям на матрац і натискає коліном на спину. Від цього натискання мої крики перетворюються на хрипіння.

— Ну, вибач.

Зв’язує мені руки шнурком від вбрання, щоб не пручалася.

Кашляю та захлинаюся, щокою розмазуючи пляму від сліз, що розпливається на простирадлі. Макіяж теж увесь розквецявся.

Прочиняється шухляда. Шурхіт. Різкий звук: щось розривається.

Виринає його рука й ляпає мені на рота широку смугу липкої стрічки. Хай як тепер лементуй — не вирветься ані звуку.

Поки я в цілковитому шоці, Ян Ґван хапає мене й перекидає через плече. Сопу, втягуючи повітря носом. Ноги марно молотять по його броні. Шпильки сиплються на рогожки. Очі мені надто спухли й запливли, тож не вдається помітити, чи звалилася з голови і моя шпилька-вбивця. Сльози стікають по щоках, розмочуючи липку стрічку. Стримуючи мої зашморгнуті борсання, він кидається крізь завіси до стовпа за диваном. Хапається за нього, відтак гамселить ногою в кільце з металевих пластин унизу біля основи, і кільце розсувається. Зі шквальним поривом вітру знадвору, з диких пусток, вривається гостра мускусна хвиля. Крізь сітчастий сталевий міст унизу просотується слабке жовтаве світло. Він чіпляється за жердину ногою, хапається рукою і стрибає.

Броньована рукавичка викрешує зі стовпа іскри, і ми валимося в пропахлу землею ніч. За нами здіймаються бетонні крила вартової вежі. Ян Ґван приземляється з таким струсом, аж увесь міст гуде. На іншому кінці мосту під зорями зеленаво-малахітово виблискує потилиця «Дев’ятихвостої лисиці» — неймовірних розмірів. Решта тіла тягнеться під мостом, закублившись у Пасивній Формі, дев’ять хвостів огортають тулуб, немов тюльпанові пелюстки.

Я бачила ролики з її битвами. Бачила, як вона одним кігтем трощила хундунів завбільшки з будинки. Кривилася в рекламних кадрах, де Ян Ґван позував на її голові, притиснувшись до вушка завбільшки з нього самого. А попід ним косо світилося око, яке завжди не вміщалося в кадр.

Та от до такого я була не готова.

Від ляку нутро стискається ще сильніше, утім жодні мої борсання та мугикання не зупиняють запалу Ян Ґвана. Він гупотить по мосту й смикає ручку люка на «Лисиччиній» потилиці.

Місця для Їнь і Ян ледь видніються в пітьмі круглої кабіни: низьке й високе, чорне й біле — розташовані так, неначе коханець обіймає партнерку ззаду. Друга духоброня «Лисиці» валяється на їньському сидінні, у неї широкі, злегка вигнуті пластини.

Вона не для того, щоб мене захистити.

Вона для того, щоб мене полонити.

Як і багатьох дівчат до мене.

З грудей мені знову виривається придушений зойк. Ян Ґван різко ставить мене на ноги, аж болем стопи пронизує, і здирає з мене одяг. Тіло зіщулюється від холоду ночі: я вся гола, хіба крім трусиків. Намагаюся прикритися, але руки мені все ще зв’язані, за них зачепилися подерті рештки мого вбрання.

Він віджбурює шмаття й силою всовує мене в обладунки з їньського сидіння. Холодний духометал боляче ляскає по стегнах.

Мене заливає тваринний жах, я борсаюся й шарпаюся. Не відпускаючи мене, він падає на янське сидіння. Його золотава земляна ци просвічується крізь броню й відблискує на зелених стінах кабіни, немов осіння позолота на листі.

— Ну ж бо, не ускладнюй роботу! — цідить крізь зуби. — Вони атакують!

Притискає п’ятками мої голі ноги до наколінників. Подумки подає команду — і половинки намертво заклацнулися. Тепер у нього з’являється змога розв’язати мені руки й схопити їх манжетами на підлокітниках. Ці деталі так само мене сковують, тоді він смикає мене назад. У хребет врізається потік крижаних уколів: ось-ось у мене встромляться з’єднувальні голки.

У кутах поля зору миготять плямки, яскравіші за видну мені частину кабіни. Череп розтинає пронизливий дзвін. Шлунок нестримно сіпається. Намагаюся вдихнути вдосталь повітря, але не виходить.

Не можу поворушитися. Не можу скрикнути. Нічого не можу.

Решта фрагментів обладунку заповзають на місця й заклацуються на моєму тілі. Ян Ґван умощує ноги з обох боків мого крісла. Грудьми притискається до його спинки. Непереборно міцно впивається своїми пальцями в мої.

— Не бійся, — шепоче мені у вухо. — Потанцюймо!

Хребет мені проштрикують голки.

Роздiл сьомий

У нетрях

Розплющую очі й натрапляю на густий листяний покрив, з якого скрапує. Повітря набухло різкою спекотною вологою. Вона просотує мій розум, робить млявою і загальмованою. Рухаю руками — і за них чіпляються слизькі ліани. Шурхотять невидимі крила, шугають крізь листя. З напівтемряви ледь чутно долинають вологі хрипи.

Що це в небі?

Де я?

Сунуся крізь лози дужче. Довкола кінцівок булькоче теплий слиз. І тут, ніби дух нетрів, з туману виринає голос Тітоньки Дов.

«Подеколи ви можете опинятися у внутрішньому світі, схожому на сон: це вияв підсвідомості вашого пана-пілота».

Сон? Занадто реально для сну!

Груди стискає задуха. Від мускусного запаху тропічних нетрів не продихнути. Між набряклими виногронами видніють дивні плоди м’ясистого кольору. Плечима біжать мурашки.

— Рятуйте! — благає з глибин запущеного кошмару дитячий голос. — На поміч!

Шарпаюся так, що одну лозину нарешті роздираю.

— Іду!..

Цей підбадьорливий вигук завмирає мені на вустах.

«Щоб угамувати внутрішній світ, дослухайтеся до власних інстинктів».

Це теж долинає голос Тітоньки Дов. Таку пораду, певно, дають усім пілотесам-конкубінам.

Тож це не має бути спосіб вижити.

Мені треба чинити навпаки. Мені треба…

Потяг моїх думок злітає з рейок, перевертається й розбивається. Намагаюся триматись, але якась сила тягне й заважає зосередитися.

Мені треба…

Я…

Де я?

Що я тут роблю?

— Поможіть! — лунає дитячий плач крізь щільну рослинність. — Благаю!

«Гаразд». Там потрібна моя допомога!

Викручуюся, тупцюю, видираюся зі сплетіння ліан. Мене обліплює теплим слизом. Продираюся крізь лози, чвакаю клейким мулом, намагаюся дістатись до хлопчика. Скавуління наближається, аж тут рука ненароком намацує в густій зелені масний м’ясистий плід. У голові проминає спогад. Спогад про дівчину. Мить — вона усміхається, наступної — вже скиглить. Шпортаюся й гепаюся на сплетіння ліан, але збентеження змушує мене отямитися.

То був не мій спогад. Я у внутрішньому світі Ян Ґвана. Як я це забула?

М’ясистий плід витріщається на мене із зелені, ніби око, позбавлене зіниці.

То була одна з його конкубін?

Моя свідомість пробивається крізь зарості інших м’ясистих фруктів. Плескаю долонею по другому.

Це спогад про іншу дівчину. Сильніше притискаю руку до плода, і спогади сиплються на мене рясніше, неначе листя, що ляскає мені по обличчю, мовби я продираюся через хащі.

«У тобі є дещо особливе. Ти помічаєш те, чого не помічає більшість дівчат».

На мить мені здається, що цей голос не звідси, що він домішався зі спогаду Ян Ґвана про мене. Але дівчина реагує на ці слова. Вона зашарілася й відвертається. З боку спогаду з’являється рука, зачісує пасмо волосся їй за вухо.

Тіло мені обсипає холодком. Тремтливими пальцями тягнуся до іншого плоду. Тягнуся до всіх, до яких можу дістатися.

«Це може бути й доволі чарівно, хіба ні?»

«Ти впевнена, допитлива дівчинко?»

«Все буде добре. Повір мені. Повір у нас».

Знову й знову виринає духометалева квітка. Ті самі обриси, ті самі рухи, тільки дівчата різні.

Мене охоплює нудота. Але я натискаю далі, аби переконатися, що це далебі не найгірше, на що він здатен.

Коли нарешті висмикую з пам’яті спогад про те, як він хапає дівчину за волосся й кидає її обличчям об стіну, отримую доказ.

Усе моє єство порожніє. Скорчуюся, обхопивши голову. Мене шматують власні спогади, миті, коли я сумнівалася в собі через тепло, яке він міг у мені сколихнути. Я перехиляюся, і мене вивертає, але з того, на що нині перетворилося моє тіло, нічого не виходить.

— Поможіть! — знову благає дитина, цього разу вже несподівано близько.

Зводжу голову. Це ж він, тільки зовсім малий.

— Поможіть! — повторює хлопчик зі змученими порожніми очима. — Я не можу вибратися…

Голосок тихенький, але прокочується крізь мене, неначе омиває хвилею. Загрожує знову розвіяти всю мою розсудливість. Згадки про дівчат відпливають, немов пелюстки лотоса, що летять до водоспаду.

Та я не маю їх губити. Я мушу це пам’ятати.

З криком хапаю хлопчика за шию і жбурляю на плетиво ліан.

— Це твій розум! — Тисну йому на горлянку. — Ти сам себе загнав у пастку!

Він захлинається й верещить, але я не відпускаю. Навіть коли все всередині молить змилосердитися і кричить, що я ж «можу вбити дитину», то лише стискаю міцніше. Щосекунди змушую себе згадувати, як помирають пілотеси-конкубіни: їхні свідомості настільки поглинає свідомість чоловіка-пілота, що після розривання бойового зв’язку вони більше не здатні підтримувати власне серцебиття.

Так станеться й зі мною, якщо виявлю милосердя.

Коли в його очах згасає світло, світ навколо розвалюється. Ліани розсипаються, перетворюються на гнилі калюжки. М’ясисті фрукти сиплються додолу й зникають.

Я скрикую: мене теж роздирає на шматки, кістки ламаються, м’язи рвуться, шкіра злазить. Мій звільнений дух рветься геть, догори.

Кліпаю очима.

За мить я перебуваю вже в набагато абстрактнішому просторі, віч-на-віч із Ян Ґваном у його справдешньому віці. Навколо нас усе чорно-біле. Їнь і Ян. Я на чорному їньському боці, він — на білому янському. Під ногами виблискує щось тверде, схоже на скло. Десь на віддалі лунають звуки битви, брязкання духометалу, але з реального світу нічого не бачу. У свідомості витає примарне відчуття руху всередині «Дев’ятихвостої лисиці», але реагувати на нього заважає якась гнітюча сила.

— Що… — Ян Ґван витріщається на світ довкола, тоді на мене. — У тебе справді це вийшло!..

Рот мені розтуляється і стуляється знову. Позираю на те, що здається духоформою мене самої, намагаюся розібратися, що воно таке.

— Але ти прибула сюди, щоб мене вбити.

Очі йому звужуються, у них палахкотить чорна лють.

Я аж уся наїжилася.

Я втрапила до його свідомості. Звісно, він теж міг би поритися в моїй.

Ну то що. Більше не треба ховатися.

— Ти вбив мою сестру!

Цілюся кулаком йому в пику.

Він відскакує, а з землі вириваються ланцюги та обмотують мені ноги, талію, руки, шию. На лиці йому проступає потрясіння, відтак він рухає рукою, ніби від чогось відмахується. Різкий ривок — і ланцюги штовхають мене вниз та скручують так, що я опиняюся перед ним навколішки, саме на межі, де чорне стикається з білим.

Він важко відсапується, проте дивлячись, як я борсаюся в ланцюгах, кривиться в посмішці. Обережно опускається на одне коліно й оглядає мене.

— Не дивно, що ти так рвалася бути зі мною.

Він проказує це м’яко й тихо, мало не журливо. Зводить мені підборіддя броньованою рукою. Ланцюг на шиї ривком розпрямлюється.

Мене проймає лють. Ланки ланцюга впиваються в потилицю й здавлюють кінцівки: здається, що відчайдушніше пручаюся, то дужче вони міцнішають. Але це все несправжнє, то як він мене зв’язав?!

І чому він вбраний у духометал, а я ні? Моє фізичне тіло перебуває в таких самих умовах, тож із реальними обставинами це ніяк не пов’язане. Широко розплющую очі, відстежуючи кожний обрис його духоброні. Якщо він здатен створювати тут речі, то чом би мені цього не зробити? Зважаючи на все, він у цьому світі теж уперше.

У чому саме різниця між моєю та його свідомістю?

— У тобі справді є щось особливе, — бурмоче він, нахиливши голову. — Хотів би я, аби ти була зі мною. З нас була б така потужна пара! — Поплескує мене по щоці. — Так шкода, що ти маєш померти.

Поволі зводжу погляд і дивлюся йому в очі. Поступово усвідомлюю: дарма що це аж ніяк не схоже на мої уявлення, але це саме та мить, на яку я чекала, відколи вісімдесят три дні тому дізналася про смерть Старшої Сестри. Пам’ятаю, як впустила кошик зі свіжозібраними яйцями, почувши звістку, що прорекла кінець мого світу, і як усі сили покинули моє тіло. Як батько схопив мене за волосся й сунув лицем у побиті яйця: його калатала сліпа лють через те, що ми не маємо права на компенсацію за загибель на війні. Відтоді вісімдесят три дні поспіль двобій із Ян Ґваном постійно заповнював частину моєї свідомості, пульсував, ніби друге серцебиття, і відтворювався десятьма тисячами різних способів.

І все це тільки заради того, щоб спійматися й загинути від його рук, зв’язаною, оголеною і позбавленою голосу?

Старша Сестра мені цього не подарувала б.

Концентрую волю на тій духоформі, якої я прибираю. Відтак із лементом, який мені кортіло випустити із себе кожної задушливої секунди тих вісімдесяти трьох днів, збираю всю силу, яку сподівалася мати цієї миті.

З-під шкіри мені проступають обриси такої самої броні, як на ньому.

Він відсахується, роззявивши рота.

Ривком здіймаюся із землі. Ланцюги на мені напинаються й розвалюються. На тілі виблискує духообладунок, відчуваю, як Ян Ґван намагається його знищити. Схоже, це дуель свідомостей, світ, який оприявнюють і підтримують обидві наші уяви через наш із ним бойовий зв’язок. Усе, що потрібно, щоб створити певний об’єкт, — це сила волі.

На щастя для мене, його відволікають хундуни. А мене ні.

Видавши бойовий клич, щоб іще більше відволікти увагу, кидаюся на нього.

— Не підходь! — верещить він, розчепіривши долоню.

Переді мною виростає прозорий бар’єр, перешкоджає ступити на білу янську половину. На його лиці розтікається блаженна полегшена усмішка.

Але якщо я здатна створити все, що забажаю…

Ляскаю в нагруддя, зосереджуюся й тягну — бачила, що так хризаліди виймають зброю з грудей, де зосереджена більша частина їхнього духометалу.

Під рукою лускає світло. Біле світло, кольору металевої енергії ци, яка уособлює сили стійкості, наполегливості, точності. Вочевидь у мені переважає саме вона. З неї чудово виліплюється гостра, мов бритва, духометалева зброя. Вчіплююся пальцями в нагруддя — і хапаю руків’я.

Зі сплеском білих іскор видираю з власних грудей кинджал.

Широко розмахуюсь і вганяю лезо в бар’єр, що обороняє від мене Ян Ґвана. По ньому розповзаються тріщинки, а тоді він розлітається на десять тисяч засліпливих скалок. Прориваюся крізь цю кришталеву зливу зі швидкістю й легкістю, яких ніколи не сягала в реальному житті.

— Ні! Не треба!

Він відступає.

Чую невиразно, ніби налітає сама тінь спогаду про чуття, як десь поза межами цього світу «Дев’ятихвоста лисиця» зашпортується.

— У мене тут бій точиться! Ти ж уб’єш нас обох!

— Добре! — волаю, не гаючи часу.

Хапаю його за горло так само, як щойно його двійника в дитинстві. Устромляю кинджала йому в шию — як довго, як часто я цим марила… Він хрипить і белькоче, але крові не видно. Нестримно регочучи, вдаряю знову. І знову. І знову.

Тіло наливається теплом, і я знову перетворююся на себе. Тісніше й гостріше насуваються відчуття простору «Дев’ятихвостої лисиці». Свідомість Ян Ґвана завмирає, не даючи мені до неї дотягнутися…

Опиняюся під сяйними зорями на безладному полі битви. Усі почуття якісь чужі, хибні та незнайомі, але мені здається…

Я захопила управління «Лисицею».

Роздiл восьмий

Ласкаво прошу до кошмару

Холодне зоряне світло віддзеркалюється від десятка хризалід, що б’ються зі зграєю хундунів: борються врукопаш, лупцюють, рубають і стріляють світловими вибухами ци. З кожним їхнім гупанням із землі здіймаються темні хмари пороху.

Перспектива перед очима збиває з пантелику: надто вже різниться від звичного сприйняття. Поле зору якось химерно поширшало, ніби мені повіки здерли. Намагаюся замружити очі.

І не можу.

Мене проймає жахом. У мене не виходить заплющити очі. Не виходить кліпнути. Я не можу закритися від світу бодай на мілісекунду.

А ще на мене спадає лавина звуків.

«Дев’ятихвоста лисице! Дев’ятихвоста лисице, відповідайте!»

«Полковнику Яне, що сталося?!»

Інстинктивно тягнуся затулити вуха. Але руки такі важезні, аж від самої спроби увесь світ навколо крутиться дзиґою. Спроможна підняти долоні — тобто лапи — хіба до рівня тулуба. Обидві закінчуються трьома великими кігтями малахітово-зеленого кольору із золотисто-жовтими кінчиками.

Позираю донизу. Поки я перебувала у внутрішньому світі Ян Ґвана, «Лисиця» якоїсь миті перейшла у Висхідну Форму та впала на одне коліно. Духометалеві краєчки, зазвичай деревного типу, тимчасово перемінилися на земляний тип. Хризаліда зробилася довготелесою й кістлявою — ніби зібрана із підшліфованих черепків і поставлена на довгасті ходулі. Талія геть вузенька, як порівняти з широчезним щитом грудної клітки. З плечей випнувся комір, схожий на пліт із гострих зелених і золотих шпичаків. І радше відчуваю, аніж бачу, як десь від крижів виростають дев’ять міцних хвостів. Під хутряною шкурою циркулюють хвилі золотистої земляної ци Ян Ґвана, допомагаючи процесові перетворення. Але вона пасивна. І більше не становить загрози.

Мабуть, тепер Ян Ґван загубився в моєму внутрішньому світі, хай там який він тепер. Я можу керувати його енергією ци.

Якщо розберуся, як це робиться.

— Полковнику Яне, у вас щось зі зв’язком? — галасує хризаліда просто переді мною, хіба вдвічі менша за мене.

Це «Місячний кролик», хризаліда класу «граф». Металевий тип, тож має чіткі обриси й порцеляново-гладеньку поверхню. Голова й задні лапи непропорційно великі, а вуха стовбурчаться, немов ті сікачі. Зброєю, що за формою скидається на макогін, «Кролик» товче рій хундунів, котрі снують навколо велетенськими жуками. Ті гинуть, і їхні наповнені енергією ци ядра тріскають, як петарди.

— Полковнику! — знову гукає «Кролик» через плече: очі палахкотять рубінами, невеличкий ротик випускає в простір ночі вогняно-червону ци чоловіка-пілота, і вона перетворюється на звук.

Не розумію, як відповідати. Власне кажучи, не розумію, як тут розмовляти. Подумки зосередившись на гострій «Лисиччиній» щелепі, я пробую її з рипінням розтулити, але ж у мене немає легенів. З рота не виходить повітря, і звуку немає: я ніби опинилася під водою.

«Місячний кролик» б’є хундунів не досить спритно. Вони ллються на нас цілими комашиними ріками. Незліченні ніжки видираються на «Лисицю», моє підсвічене металеве хутро рябить від їхньої навали, моє тіло обсипає колючими мурашками. Тужаться пошкодити мене своєю ци, і з них вириваються тоненькі світлові іскорки. Моя (ні, «Лисиччина») щелепа роззявляється в безгучному крикові. Я бачила, як хризалід отак затоплює і перевантажує. Якщо доберуться до голови, проникнуть у кабіну і вб’ють моє фізичне тіло.

Намагаюся розкидати їх, але від кожного руху свідомість аж вивертає, як при сильній мігрені. Хундуни вже позалазили «Лисиці» на передні лапи й на спину. Силкуюся дряпатися, чавити й відкидати їх від себе.

— Полковнику Яне, заради всього святого, відгукніться! — голоси в голові здіймають усе несамовитіший ґвалт. — Що там у вас коїться?!

Хочеться волати: «Та стуліть пельку!» Напевне голос формується за допомогою ци, але ж бо я не розумію, як її спрямовувати, і за всією цією навалою не можу зосередитися. А що ще гірше — коло голови «Лисиці» дзижчать якісь мухи…

Чекай. То ж не мухи.

Це дрони з камерами.

Безпілотники, які мають бути завбільшки з людський тулуб, дзижчать навколо мене виром чорних цяток.

Чомусь видається, що саме в нинішньому втіленні маю щонайбільше перспектив для приземлення. Від паніки голова йде обертом.

Це вже занадто. Аж геть занадто.

Крикнути б! Дихнути б! Слово б вимовити! Кліпнути б — очі мені пече!

Запізно я відчуваю, який тиск насправді за ними утворився.

З очей «Лисиці» вириваються два потоки холодної, металево-білої ци. Струменями врізаються в землю — невпинними, безладними смикливими зигзагами. Вони засліплюють мене саму, тільки чую, як вибухають хундуни.

Голоси в голові дедалі гучнішають — волають, яке це марне розкидання ци на вітер, та я не звертаю уваги, цитькаю на себе: ану заспокойся.

Це вже початок. Я на це здатна. Розберуся.

Подумки фіксую, звідки йдуть вибухи, визначаю точне джерело ци в наших із Ян Ґваном тілах, у з’єднувальних голках. Відводжу потоки від «Лисиччиних» очей, а відтак спрямовую новий потік ци на ті безугавні голоси.

Щось там цей вибух трощить. Чути потужний тріск. Дзижчання стихає.

У голові солодка тиша.

Така тиша, аж фізично чутно, як металеві ніжки хундуна шкряботять по плечах, намагаються продертися крізь шпичастий комір.

Знову кидаюся від них відбиватися, трощити.

— Гей, полковнику!.. — гукає «Кролик», далі молотячи хундунів, немов розтирає в ступці лікарські корінці. Усередині товкача, немов жаринка за напівпрозорим склом, палає пілотова вогняна ци, енергія влади й руйнування, яка посилює його міць. — Стратеги запитують, нащо ви щойно викинули свої командні динаміки!

«Ага!..» Ось що я зробила.

— Полковнику, та що, в біса, діється з…

Море хундунів розбризкується навсібіч. На шести комашиних лапах на нас кидається темно-червона, шорстка туша, менша за «Лисицю», але більша за «Кролика» — тож це хундун класу «герцог». Під кудлатою шкірою, наче лихе око, розпливається вогненно-багряне сяйво.

«Місячний кролик» зі здушеним зойком спинається на задні лапи та здіймає товкача. Товкач розгортається, перетворюючись на вигнутий щит, якраз вчасно: туди б’є вулкан червоної ци. Точка, куди він влучив, стає тремтливою плямою, ширшає, яскравішає й піниться. «Кроликові» задні лапи вгрузають у землю. Простіші хундуни розсипаються по його білій поверхні, немов величезні різнокольорові таргани розповзаються по порцеляні. Відчайдушно струшую їх із нас обох.

— Сін Тянь, на поміч! — верещить «Місячний кролик». — Здається, полковник Ян застряг!

Земля двигтить від чиїхось повільних кроків. Зблискує і протяжно стугонить метал, і «герцога» розтрощує золота сокира. Лапи йому розкидає, а ци вивергається назовні, але він ще животіє. «Місячний кролик» зі своїм поплавленим потворними кільцями щитом теж не втримується на ногах.

— Що таке з полковником Яном? — вигукує новоприбула хризаліда, з тяжким «е-е-ех» знову здіймаючи сокиру.

Цей апарат земляного типу — неповороткий і громіздкий, а завбільшки десь із того ж хундунського «герцога». Очі світяться на грудях, а рот розтуляється на череві — це «Безголовий воїн».

«Місячний кролик» знову згортає щит до форми товкача.

— Не знаю, але якщо він не отямиться, нам буде непереливки! Боюся, мені теж доведеться трансформуватися!

У мені й у моїй хризаліді все аж здригається.

Трансформація у вищу форму — найпоширеніша з причин загибелі пілотес-конкубін.

Зібравши всю силу волі в одну точку, немов вигостривши вістря кинджала, я впинаюся кігтями «Кроликові» в шию й силоміць розвертаю до себе. У нього щелепа відвалюється, червоні очі перелякано блимають. Тепер мій голос не здушити і без повітря, і без легенів.

— Годі… вже… вбивати… дівчат! — реву я: виходить диявольський рик, який могла видати хіба примара з кошмару.

— Тоді… Тоді вдійте щось, полковнику!

Так. Маю покласти край цій битві.

Відпускаю «Кролика» й відштовхуюся тими самими кігтями від землі, здіймаючись на повний зріст. Духометал вищить, усі почуття напружуються, пульсують і колотяться, а хундуни так і повзають по всій поверхні, але я все пересилюю і ступаю перший крок.

І це не боляче.

Мене охоплює неземний екстаз.

Переді мною враз відкриваються нескінченні можливості. Так, я більше вже не людина. Я звільнилася від свого скаліченого тіла, цього лушпиння з плоті та кісток, геть усе існування якого було призначене для чоловічих примх і насолод.

Ні, тепер я «Дев’ятихвоста лисиця», бойова машина, вища за восьмиповерхівку.

Мені не треба кліпати. Мені не треба дихати. Налетить буревій — а я не зрушу з місця. Земля здригнеться від землетрусу — а я не ворухнуся. Я сама — та сила, яка стрясає землю.

Крок за громовим кроком привчаюся керувати своїм велетенським утіленням. Докучливі простенькі хундуни відвалюються самі, коли починаю рухатися енергійніше. Продравшись до хундуна-«герцога», сягаю власного хвоста й видираю списа.

Шкода, що я раніше була не така сильна — і мені забракло снаги передивитися більше записів боїв Ян Ґвана: я тоді ліпше метикувала б, як діяти. Останнє, що запам’яталося — як він із розгону стрибає й устромлює списа хундунові просто в осердя.

Діставшись до «герцога», пророблюю те саме. Спис зі свистом розсікає повітря та прохромлює хундунів корпус. Духометал ляскає з таким дзвоном, ніби розтрощило зразу тисячу шибок. Усе здригається. Але спис щось не досить гострий, а я, схоже, промахнулася повз осердя, де закорінено хундунську свідомість.

Він відсмикується, і тут мене з головою захлеснуло валом емоцій. Горе. Сум. Злість. Докоряю собі за таку бурхливу реакцію, але тієї миті, коли відступаю назад, висмикуючи списа з хундуна, почуття тануть.

Це вкрай дивно, але я не маю часу зупинятися й розмірковувати. Спалахує сяйво: хундун запускає новий залп ци.

Відхиляюся вбік. Червоний промінь, розтинаючи ніч, женеться за мною. Обривається лиш тоді, коли «Безголовий воїн» оглушує хундуна своєю сокирою.

Гаразд. Так нічого не вийде. Увесь час було щось не так. «Лисиця» перетворювалася таким чином, щоб пасувати Ян Ґванові, а властивості моєї ци цілковито інакші.

Мені треба створювати власну форму.

«Місячний кролик» долучається до «Безголового воїна» й береться товкти хундуна своїм товкачем, а я намагаюся запалити іскру трансформації, яка мусить бути десь у мені. «Лисиця» належить до деревного типу, а це найбільш провідний з видів ци — тож із усіх хризалід має найлегше переходити до вищих форм.

У легендах, що їх любовно переповідали моєму братові, слово «хундун» від початку означало істоту з первісного хаосу. Одного разу його божественні приятелі зглянулися на його брак почуттів і взялися вирізати в ньому очі, вуха, ніздрі та рота. Зрештою хундун загинув, але з його новоутворених отворів витік новий всесвіт.

Хризаліди — це воно і є: хундуни, перетворені за допомогою людських можливостей. Чого ті, я певна, ніяк не очікували, коли спускалися з неба завойовувати наш світ.

Аж тут до зазубленої «Лисиччиної» шкіри, пульсуючи, струмує якась потужна сила. Поверхнею розбігаються білі сяйливі іскри.

— Ого-го! — витріщається на мене «Кролик», відскакуючи, щоб ухилитися від штурхана хундуна-«герцога».

— Героїчна Форма! — захоплено вигукує «Безголовий воїн» своїм черевним ротом. — Героїчна Форма!

Я бачила, як хризаліда переходить до цієї форми (третього рівня трансформації), тільки коли нею управляє Гармонійна Пара. Але це лише через те, що дівчина також здатна свідомо контролювати духометал. Моє долучення до трансформації Ян Ґвана повинно мати такий самий ефект.

У хвилях розщепленого світла (що застигає і перетворюється на гладкий духометал) кінцівки «Лисиці» ростуть, живлячись моєю ци. У білих і жовтих відблисках частини прибирають витонченіших форм — десь так, як неотесану деревину вирізають і формують металеві леза.

Героїчну Форму так називають, бо вона зазвичай доволі людиноподібна, але в ній також стає більше машинного: ніби людина вбрала обладунок робота. Уявляю, якою може стати «Лисиця», і її кінцівки-ходулі робляться кремезними й міцними. Трипалі лапи витягуються в пазуристі п’ятипалі руки. Лисячі вуха дужче відстовбурчуються назад, стають гострішими та кутастішими, наче ростуть із шолома. Шпичастий комір випинається й утворює міцні багатошарові наплічники. Загальний зріст вищає, вищає, вищає — аж поки не збільшується на чверть. Дев’ять хвостів, разом із тим, що «Лисиця» тримає в лапі, переростають у щось серйозніше за списи. Щось подібне до рушниць.

Хундун класу «герцог» тепер здається більш миршавим. Щойно з «Лисиці» спадає трансформаційний тиск, я довіряюся інстинктові й цілюся зі свого видертого хвоста-рушниці. У руках віддається холодне гудіння, а відтак назовні вириваються сяйливі кулі металево-білої ци. Вони прошивають хундуна й відганяють його від моїх бойових товаришів.

Нетямлюся від захвату, але ж усвідомлюю: маю бути точнішою. Металевій ци притаманна точність.

Пілоти мають бути здатні відчувати духотиск. На відстані вловлюю хундунове осердя, це блискуче тремтливе зерно життя, яке нацьковує його на нас. І знову цілюся, цього разу більш терпляче, випускаючи єдиний промінь концентрованої ци.

Стріляю.

Промінь виривається назовні, вдаряючи мене силою віддачі. Прорізає хундуна наскрізь, видирає його осердя в червонястому феєрверку іскор.

З інших хризалід лунає слава Ян Ґвану. Я розреготалася б, та в мене ще вся битва попереду.

Тупочу просто в хундунське стадо, уже значно важчим кроком, за кожним гупом стрясаючи землю, здіймаючи пил і фонтанчики простих хундунів. Щораз, як «Лисиця» добиває ще кількох, мене пронизують короткі сплески чужого болю, але тепер мені ними не важко знехтувати. Наставляю свою хвостову рушницю на кожного поміченого хундуна шляхетного класу. Як їх побити, то з простішою дрібнотою буде легше розібратися.

Моя трансформація покращує бойовий дух решти хризалід. Вони завдають потужніших, глибших ударів. Нічне повітря роздирають тріумфальний рев і сліпучі вибухи ци. Хундунські осердя дотлівають, іскри гаснуть на льоту. Над нами через увесь космос вигинається Срібна Ріка, немов дракон із зоряного пилу.

Після п’ятого пострілу мої лункі кроки втрачають міць. У голові паморочиться — як тоді, коли щойно перетворилася на «Лисицю». Героїчну Форму можна зберігати хіба кілька хвилин. Я майже виснажила всю свою ци.

Обстежую поле бою — і зором, і внутрішнім чуттям. Лишився останній «шляхетний» хундун. Здоровенний і дебелий — тільки земляні мають таку статуру. Але це тип надто щільний, він не здатний на зовнішні атаки променями ци, тож на певній відстані від нього юрмляться декілька менших хризалід, намагаючись збити його променистими пострілами.

На мить вагаюся: а може, хай собі самі з ним розберуться. Мені вже не варто занадто активно сунути далі: геть без залишків ци мені настане кінець.

Та що, як цей момент лінощів коштуватиме життя якійсь із пілотес-конкубін?

— Усі відсунулися! — вию я.

Хризаліди відсовуються. Я виконую ще один постріл.

Простір прокреслює білий промінь. Розлітається сплеск жовтих іскор.

Хундун похитується на своїх шести тоненьких ніжках, тоді смикається, аж земля здригається — а довколишні хризаліди підкидає та огортає порохнявим вихором.

А мені вже несила тримати «Лисицю». Вона зіщулюється до своєї звірячої Стандартної Форми. Свідомість пірнає назад у темряву.

***

Перше людське відчуття, що повертається до мене, стискаючи нерви у жмут, — це різкий біль у ногах. У мозок впліскуються приглушені радісні вигуки звіддалік.

— …це було круто!

— Не вірив очам…

— …наш бос, от холера…

Погляд фокусую на пливкому білому світлі на стінах кабіни. Від мого відсапування шурхотять обривки розідраної липкої стрічки. Серце в грудях калатає, немов ошалілий голуб об кватирку.

Але ще більш ошаліло втуплююся в пальці Ян Ґвана, досі зчеплені з моїми. Здригаюся всім тілом. Тепер у мене виходить за власною волею відірвати свої панцеровані долоні, які раніше годі було відірвати від крісла — із зусиллям, немов намагнічені залізяки. Його руки вислизають і мляво бовтаються обабіч сидіння.

Усі чуття скувала зимна заціпенілість. Тепер очі запекло вже від того, що я сама забула кліпати.

Обережно відстібаю від сидіння всю свою броню, а тоді повертаюся до пілота обличчям.

Очі Ян Ґвана розплющені й осклілі. Голова скотилася набік. З вух і ніздрів точаться криваві доріжки — у напівпітьмі здається, що аж чорні.

Торкаюся вени на шиї.

Пульсу немає.

— Агов, полковнику Яне, а стратеги чомусь психують! — Хрипкий голос і гримкі кроки «Безголового воїна» дедалі ближчають. — Ви як там?

Тупо витріщаюся на лице Ян Ґвана. Уявляю собі, як даю йому ляпаса. Як лупцюю його. Як здираю з нього шкіру. Але він такий жалюгідний, як порівняти з хундунами.

Просто даю йому легкого щиглика.

Усе здається нереальним. Я вже не певна: чи то я людина, яка пілотує хризаліду, чи стала хризалідою, яка керує жінкою.

Десь за межами кабіни гучніше гуде духометал, дзижчать гвинти безпілотника. «Безголовий воїн» усе намагається докричатися до цього хлопа, який лежить тут холодним трупом і вже ніколи його не почує.

Здираю з рота рештки стрічки. Пече неприємно, але це ніщо порівняно з болем, який пронизує все тіло, коли спираюся на ноги. Болем ще дошкульнішим після того, як я відчула на смак блаженну волю від нього. Але мені треба вийти. Показатися. Зізнатися в скоєному.

Оживають відчуття: по всьому хребту ніби пробігає прохолодний потічок. Розгублено роздивляюся власні руки в рукавицях: під «хутряною» поверхнею струмує концентрована білосніжна металева ци. Стискаю кулаки та спрямовую цей струмінь крізь підошви обладунку до самої «Лисиці». Повертаю загальний контроль над цією духометалевою громадиною. Подумки командую, прочиняю люк із кабіни пілота — просто між «Лисиччиними» очима.

Досередини ллється світло. Пролітає декілька дронів із камерами — тепер уже звичайного на вигляд розміру. Готуються до тріумфальної фотосесії: новий Залізний Принц із Залізною Принцесою!..

А я всю силу й стійкість, примножені обладунком, вкладаю в один рух: підіймаю нерухоме тіло Ян Ґвана й витягаю його назовні.

У мене цілять прожектори з десятка камер на дронах — такі яскраві, аж нічого не бачу, засліплена. Раптом немов греблю зриває: все моє тіло струшує водоспад емоцій. Уявляю собі, як усе це сприйме публіка, і в животі вибухають бульбашки істеричного реготу. Це все, на що я наразі здатна.

Кидаю пілотове тіло перед собою і стаю на нього своєю крихітною лотосовою стопою.

Що ви собі думали? Я його таки вбила.

Здіймаю голову й розпливаюся в божевільній посмішці. Рвучкий вітер від округлих гвинтових крил дронів розвіває мою лисячовуху зачіску. Чорні пасма спадають на плечі зміями. Ще один приплив ци хребтом струменить у броню. Я бачила, як пілоти для фотосесій врубають свою ци на повну потужність, тому знаю, що зараз мої очі й меридіани ци на обличчі (це схоже на другу, грубішу венозну сітку) пломеніють сріблясто-білим.

— Ви стільки прожили вві сні! — з безумним сміхом гукаю я до камер, здійнявши руки. — Ласкаво прошу до кошмару!

Роздiл дев’ятий

Найсильнiша

Пропливають помаранчеві вогники безпеки, і мене витягають із шатла на вершечку Великого муру. Недовга платформа перекинута в повітрі до вартової вежі, значно більшої за обійстя Ян Ґвана. Вочевидь це вартова вежа Кайхван, командний центр прикордоння Свей-Тан. Провінція Свей невеличка, одначе заможна, тож у питаннях оборони вона поєднує свої ресурси з величезною провінцією Тан.

Чоловіки-пілоти з «Місячного кролика» і «Безголового воїна», бойові побратими, які самовіддано захищали мене на полі битви, викручують мені за спину по руці кожен — ніби ладні їх відкрутити. Плечі судомить так, аж ніби зараз луснуть. Вони женуть мене швидше, ніж я здатна рухатися, і від цього мої переламані кістки стоп хрустять, немов скляні скалки. На моїх конкубінських черевичках проступають плями крові. Рештки халата, що його розідрав на мені Ян Ґван, звисають із тіла, немов струхлявілі фіранки.

Коли з мене здерли духообладунки, це пошматоване дрантя було єдиним, чим мені залишалося прикритися. Але воно все ж таки не дає ради, і пілотам та чотирьом солдатам-строковикам, які мене конвоюють, видно чимало мого оголеного тіла.

На вартовій вежі втискаємося в ліфт. На мене націлено щонайменше три дула. У навушниках хтось волає. Не розумію, чого вони так страшаться. Коли весь адреналін вихлюпнувся й від перевикиду ци мене опанувало цілковите виснаження, я перетворилася на змучену дівчинку, яку треба підтримувати, щоб із ніг не валилася.

І все ж таки нехай мій слабенький потомлений голосок примусить їх замислитися над тим, що сталося, над тим, у що мені самій ще непросто повірити.

— А то була я, щоб ви знали. — Мій голос, захриплий від волання перед боєм, перекрикує рипіння ліфта й звучить лайливо. — Це я перевела «Лисицю» в Героїчну Форму. Це я побила всіх тих хундунів. Це я з вами билася пліч-о-пліч.

Вони анічичирк. Ніби я щонайбільше небезпечний вантаж, який їм слід доставити від одного пункту до другого. Утім я знаю: вони збентежені. Мусять бути такими.

Вищиряюся, згадуючи безмежний жах на їхніх обличчях, коли вони обстежили тіло Ян Ґвана й пересвідчилися, що він мертвісінький.

Двері прочиняються, і мене проштовхують крізь бетонні коридори й заштурхують до білої кімнати, обвішаної сяйливими екранами. На найбільшому на мене чекають двоє чоловіків, обидва в сіро-блакитних халатах із широкими накрохмаленими рукавами. На головах квадратні шапочки науковців, із сітки, просоченої чорною фарбою.

Побратими Ян Ґвана торсають мене, і я падаю навколішки.

— Панове командири, — звітує Сін Тянь, пілот «Безголового воїна». На чолі в нього важка золота корона, з боків якої стирчать дві стрічки у формі сокир. Голос йому тремтить від ледь стримуваної люті. — Це вона. Ця…

— Відпустіть її, — мовив вищий пан на екрані, обмахуючись білим пір’яним віялом. Цей культовий предмет підказує мені: переді мною Джуґе Ліан, Верховний стратег війська — по суті головнокомандувач. — Нащо з нею так.

— Вона вбила…

— Ми ні в чому не можемо бути певні, поки не проведено допити й не проаналізовано дані. А тепер, будь ласка, залиште приміщення. Обидва.

Мене відпускають. Важкі кроки гупають геть. Опускаюся на холодні білі кахлі, волосся безладно розсипалося по моєму напівоголеному тілу. Двері хряскають і залишають мене наодинці зі стратегами на екрані.

Верховний стратег Джуґе відрекомендовується, ніби він не така знаменитість, якій мало не поклоняється кожний у Хвасі, відтак нижчий чоловічок обік нього складає долоні й кланяється таким штибом, як роблять бундючні панове.

— Сіма Ї, Головний стратег Армії визволення людства, — повідомляє, і широкі сіро-блакитні рукави зсуваються перед ним, немов завіси. Як здіймає лице, здається, ніби він шкіриться, але то в нього, мабуть, такий скривлений рот. Чого б йому тішитися. Один із його найкращих пілотів мертвий.

— Не смійте мене вбивати, — випалюю.

Я не гадала, що переживу цей вечір, утім, якщо маю бодай шанс, нерозумно ним не скористатися.

— Я перевела «Дев’ятихвосту лисицю» у вищу форму. Хундуни це напевно відчули. Вони нападатимуть частіше й численнішими табунами, — додаю, згадуючи послідовність подій, котрі призвели до падіння провінції Джов.

Хундуни скаженіють, коли відчувають, що баланс сил порушується. Імператор-генерал Цінь Джен досягнув такої моці, що хундуни одчайдушно згуртувалися й ризикнули цілим розплідником, аби тільки його знищити. А він перед самою війною підхопив віспу. Армія не встигла вчасно заповнити владний вакуум, тож, коли розпочався наступ, те, що мало стати запеклою січею, перетворилося на легку перемогу хундунів. Зрештою вони прорвалися крізь Великий мур і захопили цілу провінцію.

— А ще я чула, що ви, шановні, плануєте контратаку на Джов. Певна, ви розраховували на Ян Ґвана. Я можу його замінити. Ви ж бо бачили, як я пілотувала «Дев’ятихвосту лисицю».

— Гм! — Сіма Ї сильніше кривить рота. — А вона вміє торгуватися.

Верховний стратег Джуґе кидає на нього втомлений погляд, відтак звертається до мене:

— Не галасуйте, Консорте Ву. Ми всього лише хотіли поставити вам декілька запитань.

— Яких саме? — І зиркаю на них крізь щілинку в завісі волосся.

Вони запитують, чи навмисно я стримувалася під час іспиту на духотиск. Чи не родичка я комусь зі знаних пілотів. Що я робила у внутрішньому світі Ян Ґвана.

На останньому запитанні міцно стуляю губи. Це небезпечно, але ж мені не дізнатися, що зі мною коїться, якщо не розкажу правди.

— Я потрапила до його химерного внутрішнього світу, подібного до джунглів, і придушила там його у вигляді дитини, а відтак разів зо п’ятнадцять проштрикнула його уже в дорослому вигляді.

Віяло Верховного стратега Джуґе завмирає коло вишуканого халата.

Удар.

— І чому ж ви це зробили, любонько?

А отепер варто збрехати. Для моєї користі вдавати, ніби відпочатку я не дотримувалася плану помсти.

— Подивилася деякі його спогади. Що він коїв із конкубінами. — Надаю погляду кам’яного виразу. — Те, що армія, якщо по-хорошому, мала б знати.

Сіма Ї хмуриться.

— Подивилися купку спогадів — і придушили те, що мало вигляд дитини? А з чого вирішили, що це він?

— Ви про що? То ж був його внутрішній світ. Хто б то ще мав бути?

— Чекайте, навіть коли ви втрапили до його внутрішнього світу й пробули там певний час, то були цілковито певні, що це все не насправді?

— Доводилося собі про це нагадувати, але так.

— А тоді вирвалися звідти силком? І ніщо з внутрішнього світу вам не підказувало?

— Ні, — буркаю. — Він просто мав за це поплатитися.

— Пане… — Сіма Ї косо позирає на Верховного стратега Джуґе, відтак знов на мене. — Залізна Вдова…

— Та бачу, — бурмоче той, і видно, що його обличчя під чорною шапочкою зблідло.

Спиною мені пробігає холодок. Залізна Вдова. Можу здогадатися, що це означає: дівчина, яка задля заряджання хризаліди жертвує партнером-чоловіком, а не навпаки. Якщо для цього існує назва, то мав бути й прецедент. Але я жодного разу не чула ні про що подібне.

Подаю голос:

— А що, хтось із дівчат уже таке робив?

Сіма Ї нахиляє голову.

— Ну…

— Стратегу Сімо! — попереджувально схоплюється Верховний стратег Джуґе. Затим косить на мене. — Перепрошую, Консорте Ву, хвилиночку. Нам треба порадитися з Мудрецями.

Я наїжачуюся. Мудреці, рада старих зморщених науковців-сухарів, які щодо керування Хвасі торочать усе про «мораль», «гармонію» та «сімейні цінності», нічого доброго про мій вчинок достоту не скажуть.

Верховний стратег Джуґе трохи відсмикує рукав і клацає по браслету — у нього там якийсь пристрій, схожий на той, що мав Ян Ґван. На екрані з’являється герб армії — звивистий і ревучий знак ушанування Жовтого Дракона. Згадую той постер на горищі Ян Ґвана й те, як він обіцяв відвоювати Джов та дізнатися, чи насправді Цінь Джен заморозився в стані стазу. Важко повірити, що це було всього…

Святі небеса, то ж було щонайбільше годину тому! Битви між хундунами та хризалідами зазвичай не тривають понад тридцять хвилин.

Як усе перемінилося від того часу!

— Агов! — кричу щодуху, хоча сили на гучний крик мені ще не стає. — То що з іншими дівчатами?

Тиша.

Ну, звісно. Кого я тут намагаюся обдурити? З якого переляку мені щось розповідатимуть?

Моторошно білі стіни кімнати відчутно насуваються на мене. Погляд метушиться. Позираю на свої долоні — і здається, ніби на них спалахують зелені лисячі пазурі.

Залізна Вдова. Навіть якщо це й не про мене, якщо це чиста випадковість, від думки про саму можливість існування таких дівчат у мене калатає серце і голова йде обертом.

Але що з ними сталося? Невже військові справді радше їх убивають, аніж використовують їхні сили?

Чи справді вони бояться жінок більше, ніж хундунів?

Стратеги повертаються швидше, ніж я очікувала.

— Мудреці ухвалили рішення, Консорте Ву, — виголошує Верховний стратег Джуґе з мало не журливим виглядом. — Ви працюватимете із Лі Шимінем, пілотом «Жар-птаха».

Частина друга

Шлях птаха

Живе в горах така птаха, що має єдине крило і єдине око. Щоб злетіти, повинна поєднатися з іншою птахою такого самого виду.

Класика гір і морів

Роздiл десятий

Залiзний Демон

Я лежу на цементній підлозі темної тісної камери. Крізь заґратоване вікно у важких дверях просочується слабенький відблиск світла.

Тепер я зрозуміла цю гру.

Річ не в тім, що дівчата завжди пілотують хризалід гірше. Річ у тім, що щоразу, коли виявляється дівчина з надзвичайно високим духотиском, її пхають до хлопця з іще вищим, щоб жодного чоловіка не було перевершено.

Десять тисяч. Ці цифри миготять у голові вогняними пташками. Неймовірний показник, про таке можна сказати хіба в перебільшеному сенсі («Ти диви, що витворяє, та в нього духотиск, мабуть, тисяч десять!»).

За двісті років один-єдиний хлоп має такий у буквальному сенсі.

У Лі Шиміня, Залізного Демона, немає партнерок-пілотес. У нього є жертви.

Наступна моя битва стане моєю стратою.

Щільніше кутаюся в колючу, сморідну ковдру, яку зі своєї ласки мені дали військові. Дряпаю голову нігтями й стискаю так, наче можна було б продавити, розпатрати собі череп і вирватися із цього життя. Це було б незле. Ліпше, ніж іще комусь давати задоволення це все з тобою коїти.

Періодично порскаю сміхом у темряву, кпинячи сама із себе: треба ж ото було повірити бодай на мить, ніби те, що я подужала в «Дев’ятихвостій лисиці», хоч трохи важить? І мене залишать живою після того, як я умертвила одного з їхніх найкрутіших і найпопулярніших пілотів?

Я вже дістала те, чого прагнула. Я помстилася за Старшу Сестру. Варто б уже бути готовою померти… тринадцять тарілок тому.

Їжа — єдине, чим можу вимірювати час ув’язнення тут. Мабуть, це виходить тринадцять днів. Сподіваюся. Для того, щоб виснажена ци повністю відновилася, потрібно два тижні — половина місячного циклу. Саме стільки триває ротація пілота після кожного бою.

Не розумію, нащо все те з’їдала. Мала б виливати все у вбиральню й заморити себе голодом на знак протесту. Проте, коли перша тарілка з рисом і смаженими овочами просунулася через люк унизу дверей, бунтівний шлунок менш ніж за тридцять секунд зрівняв усю мою рішучість із землею.

Залізна Вдова, матері його ковінька.

«Тобі треба відновити ци», — напучує мозок.

Нащо відновлювати? Щоб помірятися з Лі Шимінем?!

Святі небеса, невже я перетворююся на одну з тих дівчат, котрі шкутильгають до смерті в тумані омани, мовляв, саме я можу бути Залізною Принцесою, однією такою на десять тисяч?

«Ну, от власне саме цим ти й займаєшся».

Звідкись із глибини душі стукає нагадування, від якого я здригаюся.

Духотиск Ян Ґвана становив понад шість тисяч одиниць. І я в хризаліді його подужала.

Я пілотеса класу «принцеса».

Це просто неймовірно, але яка тепер уже різниця? Військові воліють послати мене на смерть, аніж ризикувати, ставлячи в пару з кимось слабшим за Лі Шиміня.

То й не дивно, що ми так зле воюємо і повільно просуваємося.

Не можу не замислюватися: а скільки ж людей бачило, що я зробила? Армія просякнута хабарництвом, тож медіакомпанії чинять як хочуть, і обмежень на прямі трансляції майже немає. Може, передачу про мене зловив дідусь. Він частенько прокидається ночами. Це ніби я замочила Ян Ґвана в нього на очах — від цієї думки рот мені кривиться в широчезній посмішці.

Але відеозаписи — то вже інша річ. Стосовно того, що залишається в мережах, останнє слово за Радою Мудреців та урядом, у якому засідають академіки-бюрократи. Позаяк я нічого не чула про Залізних Вдів, існує велика ймовірність того, що вони наказали видалити всі пов’язані з цим відеоматеріали.

Хіба що медіакомпанії могли опиратися.

Про мене скрізь ширитимуться бучні плітки. Ладна посперечатися: люди заплатять астрономічні суми, щоб на таке подивитися! Містяни викладатимуть денну платню, щоб увімкнути показ такого бою. Селяни скидатимуться всім поселенням і дивитимуться разом на чиємусь планшеті.

Мій невеличкий спадок здатні порятувати хіба продажні журналюги.

«Запалися, корпоративна жадобо!»

Уголос пирхаю, аж тут серце стискає біль.

Їджі. Його батько — найпотужніший медіамагнат, великий бос продажних журналюг. Хто-хто, а Їджі достеменно має доступ до записів.

Що він думає? Чи здивований, як і решта? Чи нажаханий тим, що я насправді здатна на вбивство?

Чи пишається мною?

Мені б так хотілося повідомити його, що Ян Ґван так і не дістав того, чого бажав від мого тіла. Це не надто важить, але все одно не можу не мріяти про те, щоб Їджі знав.

Мені б так хотілося почути його голос іще раз востаннє.

Зводжу руку до світла, яке падає від дверей і косими смугами прорізає пітьму камери. У тьмяному серпанку вихряться порошинки.

Складаю пальці так, щоб тінь від них на стіні здавалася пазуристою лапою.

Я мрію знову отак вирости. Здійматися в небо, мчати над землею, сягати космосу.

Звільнитися від болю.

Позираю на свої драні лахи, що їх пожбурила в куток. Несила тримати їх близько, відколи зрозуміла, що вони можуть стати засобом до втечі, якби мені стачило наснаги. Один кінець можна було б зав’язати на каналізаційній трубі, другий собі на шиї — і стягувати, поки не випущу дух.

Тринадцять тарілок тому я про це розмірковувала. Присягаюся, дрантя стало звиватися, наче клубок змій. А я чула таке: що змія яскравіша, то вона отрутніша.

Підвелася й сіла, готова вже…

Аж тут боса нога намацала на підлозі пляму присохлої крові. Вихоплююся з мороку.

У цій камері були ув’язнені інші дівчата. Про їхні мученицькі історії оповідають обриси кривавих плям, майже чорні в темряві. Чоловіків-охоронців це має лякати до напівсмерті, але мені не страшно. Я дівчина, я розумію.

Тільки от цікаво: а що такого робили ті інші, що їх сюди запроторювали. Теж билися? Намагалися втекти? Відмовлялися догоджати пілотам?

Чи були тут інші Залізні Вдови, яких примусово вичистили з історії?

Уявляю собі, яка боротьба точилася в цьому повітрі. Голоси, які опиралися придушенню, руки, які пручалися зв’язуванню, дух, який не давав себе зламати.

Я знову витираю сльози й лягаю горілиць, вдихаючи прохолодні примарні сліди їхнього гніву.

От весело! Чоловіки так прагнуть наших тіл і так бояться нашого духу.

***

Вона приходить до мене уві сні.

— Дзєдзє, — видихаю і мчу до Старшої Сестри, не відчуваючи болю в ногах.

Із цього я завжди розумію, що все не насправді.

Але не можу не кидатися до неї, не жадати, щоб це не закінчувалося. Хай де вона тепер, я хочу бути там само.

— Не йди за мною, Тянь-Тянь… — Вона гладить мене по обличчю, але я не встигаю ввібрати тепло її долоні: вона обертається на дим. — Тут нічого немає. Це не вихід. Це не втеча. Я не вільна. Я просто зникла.

Коліно мені безсило підкошується. Намагаюся його втримати, та нічого не виходить — хоч як тягнуся, руки проходять крізь коліно наскрізь.

— Мені все одно, — схлипую. — Хочу до тебе! Будь ласка! Він уже мертвий. Я його вбила. Я за тебе помстилася.

Вона примружується.

— І що, ти справді певна, ніби це щось змінило?

— Ти про що? — мотаю головою. — Одним чудовиськом на світі поменшало.

— А лишилися ще десятки тисяч таких самих.

Мене затоплює біль, стискає кожну клітиночку душі.

— То що ж мені робити?

— Звісно, усе, що не належить, — усміхається вона. — Не дай їм себе надурити, Тянь-Тянь. Ти сильніша, ніж тобі здається. Не тікай. Не дай їм здобути бажане.

Її вбрання теж розпливається, як каламутні хмари імли, що весь рік стеляться над рисовими терасами, на яких ми виросли. Хмари, у яких ми уявляли різні обличчя, знаходили тварин і предмети, коли тулилися одна до одної на задньому дворі, втишаючи відлуння криків у вухах і намагаючись стерпіти біль свіжих ран на тілі.

Аж раптом її туманні обриси перетворюються на постать «Дев’ятихвостої лисиці» в Героїчній Формі. Холодні металеві руки торкаються обличчя, виструнчують поставу. Очі обпікає палюче-білий погляд.

— Стань їхнім кошмаром, Ву Дзетянь.

***

Зі сну видирає завивання хундунських сирен.

Ривком сідаю, мене кидає в холодний піт. Світло, що сотається крізь двері, почервоніло.

Це не вперше спрацьовує тривожна сигналізація, відколи мене тут ув’язнили (коли потужні хризаліди зазнають трансформацій, напади ворогів завжди посилюються) — але це вперше, відколи Лі Шимінь зі своїм «Жар-птахом» мав два тижні на підзарядження. Пригадую, як чоловіча частина моєї сім’ї з’юрмилася коло обіднього столу: всі дивляться його останню битву. Цікаво, як спогад, котрому судилося стертися, може стати значно більш значущим.

Зводжуся, не відриваючи погляду від плямки в темряві, де валяються мої лахи. Біль, як завжди, пронизує ступні, але від холоду він притупився, і нагноєнь немає. Піднімаю ганчір’я, декілька хвилин роздивляюся та мну в руках. Відтак — замість того, щоб затягнути на шиї і смикнути, — накидаю на себе.

Коли двері з рипінням відсовуються, я вже напоготові: відразу опиняюся віч-на-віч із солдатами. Вони сахаються.

Я незворушно простягаю руки. Просто киваю головою.

Моя покірність, схоже, нервує їх ще дужче, ніж якби я борсалася й галасувала. Підозріло зиркаючи, вони зв’язують мені руки за спиною і витягають із камери. Після довгого перебування в холоді кожний рух відлунює болем і з кожним кроком перед очима аж зірки миготять, але я й виду не показую.

Маршове крокування важких черевиків. Металеві коридори. Виття сирен. Мигтіння червоних лампочок. Гуркіт ліфта.

Двері з грюкотом прочиняються назовні, впускаючи потоки блідого світла й вогкої прохолоди.

Я мружуся від перепаду освітлення, здригаюся й задихаюся, судомно ковтаючи свіже повітря. Очі певний час призвичаюються до світла. Краєвид заливає густий туман. Ну, звісно. Хундуни ніколи не нападають, коли добре видно, адже їм, на відміну від нас, зір не потрібний.

Солдати ведуть мене через заґратований сталевий сполучний міст, на кшталт того, що вів до «Дев’ятихвостої лисиці». От тільки цей розташовано так високо, що ми мало не чіпляємося маківками за дах вартової вежі.

Від вигляду «Жар-птаха» у мене щелепа падає. Він значно більший за «Лисицю», навіть за «Безголового воїна». У Пасивній Формі схожий на величезного рубінового птаха, що затуляється щитом власних крил. Поверхня така по-вогняному нерівна й кострубата, що справді здається опереною. Сполучний міст веде до входу в задній частині гнучкої шиї.

Уявляю, як сідаю всередину й насправді злітаю, отримавши силу найпотужнішої хризаліди у Хвасі. Навіть якщо загину, то це незлецький спосіб піти з життя.

Знову рипить ліфт, і мої фантазії вмить розвіваються.

Повертаюся, і погляд затоплює рудим полум’ям. Під жалюгідними рештками мого вбрання мене кидає в холодний піт.

Оливково-зелена юрма солдатів розтікається перед високим дужим хлопом — таких міцних велетнів я ще в житті не бачила. Яскраво-помаранчевий комбінезон облягає фігуру. Руки сковано за спиною грубезними кайданками. Голову закрито мішком із ряднини. А ще в нього важкий нашийник з прикріпленим до нього ланцюгом, від чого я на мить гублюся: то це вивели хлопця чи звіра? У голові безладно метушаться уривки фактів: Лі Шиміню має бути дев’ятнадцять, він лише на рік старший за мене.

Але, певна річ, він ще й Залізний Демон, убивця власних родичів і пожирач свідомостей усіх дівчат, з якими вилітав у битви. Чом би йому не мати такого вигляду?

Солдат смикає за довгий ланцюг на Лі Шиміні обома руками. Той зашпортується, ступає наперед, лунко гупаючи по мосту. Конвоїри стискають пілота з обох боків, наставивши на нього зброю. Мені аж ноги смикаються, ніби пориваються втекти.

Той доходить до хризаліди, і з голови йому стягають мішок.

У мене мало не виривається гучний віддих. Навіть не знаю, що страшніше: темний сталевий намордник, який затискає його лице, чи пал його смолисто-чорних очей, чи коротке волосся.

Волосся вважають дорогоцінним батьківським даром. Зістригати його не можна, якщо ти не відрікся від родини та не став ченцем або черницею. Але й такі люди голять його геть чисто. А отаке коротке й розпатлане — фізичне свідчення його злочину, найстрашнішого в кримінальному кодексі Хвасі: батьковбивство. Я знала, що таке побачу, але ж бачу це вперше, тож усередині все перевертається, ніби мене заштовхали до вовчого лігва.

Конвоїри підштовхують його до мене.

Тепер я й насправді відсахуюся, але тут уже мої охоронці мене втримують. Ситуація неймовірно безглузда: мене насправді прирівняли до аж такої пекельної почвари.

Витріщаємося одне на одного — Залізний Демон і Залізна Вдова: руки скручені, над головами вінці наставлених на нас дул, навколо озброєна варта, туман і звуки битви.

Чи то… насправді ж він на мене не дивиться. Погляд не зробився менш лютим, але він вдивляється кудись за мене, а не на мене.

Нахмурившись, нахиляюся, щоб потрапити в поле його зору.

А його погляд так і ширяє деінде.

Напруження спадає з плечей. Кутики рота мені кривить дика посмішка.

— Агов, — гукаю до нього. Схоже, скоро мені кінець, то нащо стримуватися? — Принаймні май хоч дрібку витримки глянути мені в очі, перш ніж мене вб’єш.

Він не звертає на мене уваги.

Сяк і так намагаюся зловити його погляд. Він миттю відвертається, а я лізу йому на очі знову. І знову. І знову.

— Припини вже! — роздратовано волає один із солдатів, коли я кидаюся до нього надто рвучко.

Конвоїри розвертають нас обох до «Жар-птаха». Духометал глухувато брязкає, пом’якшений щільним туманом.

Не можу відірвати погляду від Лі Шиміня. Може, він жонді лише наполовину, але дуже помітно, що в ньому тече не ханьська кров. Обличчя рельєфніше й виразніше, ніж у більшості ханьців, очі глибоко посаджені під густими бровами — може, ще й від того має такий гострий погляд. Пілотської корони на ньому немає.

Страх майже весь випарувався, замість нього настав запаморочливий азарт. Можна навіть утішатися. Він так само під вартою і зв’язаний, то що він удіє?

— То як? — скидаю брову. — Повбивав усю рідню, еге ж?

Він знову відвертається, повідець на шиї бряжчить.

— Вони на це заслужили? — не відчіпляюся.

Нарешті Лі Шимінь дивиться на мене. У його очах немає ні провини, ні люті, ні вагання. Сама рішучість, така відверта, що мені перехоплює дух.

Він киває.

Губи мені тремтять. Не можу нічого із себе видушити, окрім:

— Вірю…

Не встигаю вловити його реакцію, аж тут солдати починають галасувати й підштовхувати нас далі: надійшов іще якийсь сигнал. Хтось прочиняє люк у потилиці «Жар-птаха».

Запускаючи нас до кабіни, солдати розстібають блискавку на спині комбінезона Лі Шиміня. Мені шкіру морозом обсипає: у нього вся спина — немов клаптикова ковдра зі зблідлих шрамів. Присягаюся, схоже на сліди від електрошокерів, якими вгамовують худобу.

Конвоїри тягнуть мене далі, щоб розсадити нас по відповідних сидіннях. Відмикають кайданки. Мене пронизує ще одна блискавка жаху, коли помічаю через плече, як Лі Шимінь трусить звільненими долонями. Його довгі пальці теж щільно пошрамовані.

Та нащо мені так скаженіти? Немає сенсу чекати на найгірше, коли найгірше закінчиться моєю смертю.

Маю спробувати. Маю поборотися. Якщо не виживу я, житиме він. І йому в жертву далі віддаватимуть нових дівчат.

Варта заштовхує пілота в лати духоброні на янському сидінні. Той ричить від болю, коли тонкі гострі голки втикаються йому в хребет, відтак в очах спалахує полум’яно-червона ци й сіткою меридіанів розтікається коло обличчя. Броня на ньому заклацується.

Я вся кам’янію й уклякаю, коли солдати відсмикують клапті одягу мені зі спини й заштовхують на їньське сидіння. Знайоме відчуття: спину лоскочуть крижані вістря. І ось я вже теж зачинена в броні. Мене обхоплюють броньовані руки Лі Шиміня. Я не така вже крихітка, але тепер почуваюся дрібною. Його жар палить мене навіть крізь броню, немов найпекучіша літня спека.

Повертаю голову, і скроня торкається розігрітого металу його намордника. Тут у мене вигулькує одна ідея.

— Ти достоту не фанат правил, але дозволив їм нап’ясти на себе оце, — шепочу йому, коли кроки вартових стихають назовні. — Тобі не здається, що це просто смішно?

Мовчання.

Але — так. Намордник!

— Ну ж бо, — не вгаваю. — Як ми вже тут, зроби щось інакше. Дай мені перебрати керування. Це єдиний спосіб нам обом звільнитися.

Хтось із грюканням затраскує люк, і ми занурюємося в темряву.

— Дай я керуватиму, Лі Шиміню. Дай…

У хребці впиваються голки.

Роздiл одинадцятий

На мечову гору, у вогняне море

Я падаю донизу крізь гаряче повітря, мене стрімко несе до гори з мечів посеред вогняного моря. Провалююся крізь щілину між мечами, перед моїм зором угору здіймаються гострі леза. Спиною розливається пекучий жар. Руки намацують бодай щось, аби припинити падіння, але хапаються за краї лез. Долоні пронизують сліпучі спалахи болю. Крізь мечову западину мій крик лине до криваво-червоного неба над головою.

Але крізь біль я ще завзятіше пручаюся та впинаюся в леза ще й ногами. Якимось тваринним чуттям чую: якщо звалюся у вогняне море, то втрачу себе і звідти вже не виберуся.

Як усі дівчата, котрі туди потрапили.

Тіло корчиться і бризкає кров’ю, мечі впиваються в кістки. Задихаючись, я повисаю, тримаюся лише за кілька непевних точок опори. З понівечених тремких рук скрапує гаряча кров. Спину лижуть вогняні язики. Рештки одягу й волосся поважчали, просякнуті потом. У голові все пливе від нестерпної спеки.

Інші дівчата… Чому вони сюди попровалювалися? Чому я сама тут? Чому я не пам’ятаю?

Маю пригадати. Це важливо, дуже важливо.

Високо над зубчастим просвітом між мечами шалено носяться птахи зі спаленілими крилами, їхнє ячання схоже на людські крики. Червоне небо. Червоні птахи. Жар-птаха. Хризаліда?

Що воно в біса таке — хризаліда?

Думки плавляться. Усе плавиться. Вогонь плавить метал. Я металева, у мені переважає метал.

Це щось означає. Це може дати мені силу, бо на мені…

Так, десь поза цим світом я вбрана в броньований обладунок, який може дати мені силу. Я згадую, який вигляд це має, бачила-бо стільки армійської реклами. Високий комір і напліччя, ніби палахкотливі пера. Міцні крила. Довгі пишні спідниці — ніби хвости фенікса.

Ненавиджу цей обладунок. Щораз як виростає, він забирає життя дівчини. Тепер от забере моє.

Якщо я не переможу.

Якщо я перша не вб’ю того хлопа.

Уже не скавулячи, а завиваючи, наказую обладункові постати з мого тіла. Він рветься з моєї плоті, проростає з кісток. Із кісткового мозку виплескуються червоні кристали, розлітаються щораз далі. Я перетворююся на якесь чудовисько, але це нормально.

Для того, щоб убити монстра, потрібне чудовисько.

Зі спини з тріпотінням проростають жорсткі багряні крила. Щільно огортають мої груди. Відтак потужно ляскають і розкидають навсібіч мечі, які вищирилися на мене. Леза сиплються у вир одне за одним.

Задихаючись, стрімко пірнаю вниз, але вишкірюю зуби і б’ю крилами знову. І знову. І знову — кручуся в повітрі.

У потоках і вихорах жару химерні крила несуть мене догори. Мечі обік мене похиляються, і поступово я охоплюю поглядом увесь простір цього світу.

Крізь розпечене повітря в кривавому небі пливе перехняблений острів, оточений крикливими вогняними птахами. Я лину до нього, і крила ляскають, наче батоги.

Ті птахи летять по мене.

Різко гальмую, та вже запізно. Вони зливаються в єдиний потік і прямують до мене: лопочуть крилами, метушаться, верещать, горять заживо. Намагаюся затулитися обома руками.

Спершу на мене накочується струмінь гарячого повітря, а відтак вогняний шквал шалених дзьобів і пазурів. Шматують, дряпають, тиснуть — ніби порятуватися можуть, тільки забивши мене. Відчайдушно махаючи крилами, прориваюся крізь оскаженілу зграю. Кубло палючого пір’я роїться навколо, здушує та реве, немов вогонь у сотні коминів.

Аж тут мене пробирає озноб: за пташиними дзьобами видно людські язики. Мозок роздирають жахливі спогади — і тепер із лячною ясністю розумію: жодний із пташиних криків — то не плід уяви.

Із сумішшю страху та люті скрадаюся до дверей, крізь які долинають здушені зойки юної дівчини. А це кричать мої брати, коли знову опускаю на них сокиру. Скрикують хлопці-побратими в яскраво-помаранчевих комбінезонах, коли обдертими кулаками гамселю їх по обличчях. Розпачливі хрипи линуть із моєї власної горлянки: кладу цеглину за цеглиною закривавленими тремкими пальцями, і все тіло пронизує електричним струмом. Поволі наростає відчайдушне голосіння дівчат, яких тримає конвой, поки мене ведуть повз них через сполучний міст.

Як одна людина могла почути стільки різних видів крику?

І це ж іще не все. Їх більше, значно більше. Забагато, щоб усе це витримати. Разом із пташиною зграєю на мене спадають незліченні звуки й спогади, вриваються в душу, штовхаючи пірнути з головою у море вогню, щоб визволитися від цього моря страждання.

Але мені нащо? Це ж не мої спогади. Вони не можуть бути моїми. Якби мала таке життя, я достоту збожеволіла б.

І не треба мені із цим жити. Як його вб’ю, то й звільнюся.

Видавши власний крик, продираюся крізь ту зграю і мчу до острова.

Нарешті приземляюся, а він уже тут. Той, кого мушу вбити. Сидить на бéрезі в посірілому від кіптяви халаті. Не пам’ятаю, хто це, але на мить спиняюся, помітивши довге волосся, перев’язане багряною стрічкою: тут щось не так. Та все одно скрадаюся до нього, адже тут або він, або я. Виживе хтось один.

— Не знаю, що робити, — проказує він, навіть не озирнувшись на мене через плече.

Цей голос, спокійний та щирий, лине із самої глибини — і діє на мене, немов справжній удар. Мене накриває хвилями смутку й ніжності, я конче мушу його втішити.

— Із чим робити? — перепитую ледь чутно, аж не своїм голосом.

— З усім.

Сплески жару ворушать його волосся, оголюючи шию, поцятковану жахливими шрамами.

— Усе неправильно.

— Ти можеш це виправити?

— Не знаю як.

Із заціпеніння мене виводить приплив гніву. Це все безглузді балачки.

Виживе хтось один.

— Я не можу нічого виправити, — веде він далі. — Я здатний лише руйнувати.

— Тоді тобі кінець.

Наступаю на нього та штовхаю з урвища. Сірий одяг тане, мов дим. У повітрі він обертається, і я ловлю спалах смолисто-чорних очей.

Раптом вогняне море затоплює весь той світ. Вогонь поглинає небо і пожирає летючий острів разом зі мною.

***

Розплющую очі. Я знову опинилася сам-на-сам із Лі Шимінем у їнь-янському просторі, і до мене повертається пам’ять. Часу я не гайную.

Висмикую кинджал і кидаюся йому на горло.

Він здивовано оступається, і ми разом гучно гепаємося на підлогу, на самісінький край межі між Їнь і Ян. Від нього струмує неймовірний жар. Я так і розмахую зброєю, подумки промацуючи, де там «Жар-птах»…

І тут від леза лишається самий цурпалок.

Серце завмирає. Придивляюся до нього — і здригаюся: його ци хлющить найпотужнішим потоком, очі палають, під шкірою пульсують розпечені вени-вулкани. Обладунки світяться зсередини, немов тліє розжарена вуглина.

Кидаю поплавлений кинджал і тягнуся до його горлянки. Він теж хапає мене за горло й притискає до підлоги: тепер він у позиції нападу. Наді мною, жахливі й люті, маять його криваві очі й палахкі «меридіани» на лиці.

«Це герць двох свідомостей», — нагадую сама собі.

Немає чого боятися. У реальному житті він може бути незрівнянно сильнішим, але тут це геть нічого не важить.

Я стукаю чолом об його чоло, тоді перекидаю і знову тисну.

Йому мене не вразити. Не зробити з мене статистичну одиницю.

Мій натиск тримається недовго, але я не даю йому себе потіснити. Ми безладно борсаємося сюди й туди вздовж межі між Їнь і Ян, не в змозі здолати одне одного. Силкуюся захопити керування «Птахом» так само, як зробила з «Лисицею», але розум Лі Шиміня такий потужний, що мені не вдається його відштовхнути. Навіть коли краєчком свідомості чіпляю неосяжну присутність «Птаха», вхоплюю дещицю відчуттів із реального світу й змахую одним крилом, мені не вдається вирватися із цього їньсько-янського простору. Він тисне на мене, перетягуючи увагу назад до себе. Мозок розколюється, ніби його розтягують у два боки, розщеплюють на два зори, на дві реальності. Моя влада над «Птахом» відчувається такою самою непевною, як дихання, що може обірватися щомиті.

Перед моїм тремтливим непевним «Птаховим» поглядом із туману в білім сяєві виринає хундун металевого типу. Його корпус урізається «Птахові» в кіготь, і ми через нього шпортаємося. Світ хитається. Усі мої чуття закрутилися, наче мене, припнуту до «Птаха» лише тоненькою ниточкою, жбурнуло в буревій. Відчайдушно намагаюся втримати рівновагу та відштовхнути хундуна єдиним крилом, яким здатна поворушити. Але ж Лі Шимінь намагається проробити те саме другим крилом, і від такої неузгодженості «Птах» лише марно розхитується й плескає крильми.

«Відійди, — благає якась зрадницька часточка в глибині душі. — Нехай сам дає раду».

«Ні!» — волає у відповідь решта розуму.

Я не відмовлюся від завойованого керування. Якщо це доб’є нас обох, то і нехай.

Поки наші духоформи ковзають у світі Їнь-Ян, ми одночасно утворюємо «снаряди» ци в дзьобі «Птаха». Це єдине, що виконуємо спільно, от тільки ми не координуємо пострілів. З «Птахового» дзьоба безладно вириваються струмені ци, деякі потужним ревом, деякі дрібними цівочками. Диво, коли якийсь із хундунів таки розлітається крізь густий туман яскравими іскрами.

— «Жар-птаху», ви втратили керування!

Обоє видаємо у відповідь хіба придушені гарчання. Мій і його відчаї стикаються й чубляться, переплутуються, здушують наші дві свідомості щораз сильніше. Тиск і спека в грудях «Птаха» сягнули крайньої межі. Але обнадійливого в цьому мало — тут не так, як тоді з «Лисицею», яка від напруження трансформувалася. Тут, схоже, все просто вибухне…

Роздiл дванадцятий

Уперше

Прокидаюся від того, що з носа тече кров. Розум метляється, неначе щойно випірнув зі шторму десь в океанських глибинах. Хочеться витерти носа, але бракує сили навіть рукою ворухнути.

Темряву пронизують два стовпи туманного білястого світла. Навколо все пахне металом. Я що, заснула в коморі з інструментами? Чого це…

Позаду мене рухається щось масивне. Брязкають ланцюги.

Тут я аж витріщаю примружені до того очі. На мене як стій валиться дійсність, але ж яка вона дика! Руки мені лежать на бильцях їньського крісла, вільні від броні. І не намацують нічиїх мертвих пальців.

Рипить застібка-блискавка. За моєю спиною Лі Шимінь зводиться й вибирається з сидіння, зачіпаючи мені плече коліном.

Він вижив? І я теж?

Що?!

Як?!

Ми хіба скінчили битву? Та чи не мав хтось із нас убити другого?

Від тих думок аж мозок болить, тож я припиняю їх ганяти. Пілотові важкі кроки гупотять до люка кабіни, їм у такт ритмічно дзенькають ланцюги. З носа мені так і скрапує кров, стікає до губів, теж залізна на смак. Слова незграбно їжачаться в горлі.

— Агов, — виходить пробурмотіти нарешті.

Голос звучить хрипко, неначе мене таки придушили.

З наступним його кроком ланцюг брязкає гучніше.

Тиша.

Озираюся через плече, аж чутно, як шурхотять пошарпані залишки одягу.

Його помаранчевий комбінезон відблискує крізь прозоро-білий туман, що клубочиться з двох свіжих дірок у кабіні — де, напевно, були командні динаміки. Серце робить кілька повільних гучних ударів. Він так і стоїть нерухомо, оглядаючи люк. Ніби боїться визнати, що почув щойно.

— Агов, — повторюю.

Лі Шимінь поволі повертається; на комбінезоні теліпається повідець. Над залізяччям нашийника і намордника широко розпукуються очі, немов вологі квіти, сльозяться й блищать крізь просвітки в імлі. Він так дивиться, ніби все життя провів у чорно-білому світі й оце вперше завважив кольори.

У мене виривається смішок. Витираю кров із носа.

— Оце так сюрприз, — пирхаю.

Він похитуючись повертається до мене, вже тихішими кроками. Посміх сповзає мені з лиця. Приголомшує непідробна ніжність у його погляді.

У такого хлопця помітити почуття, котре не є одним із відтінків люті, — від цього видовища аж серце стає. Мушу нагадувати собі, що це ті самі червоно-палкі очі, що кровожерно вирячувалися на мене в його внутрішньому світі. Він не невинне ягнятко. Не марно ославлений. Не загадкова незбагнута душа. Я в цьому певна. Я ледь вижила в палахких, кричущих глибинах його свідомості.

І все одно очей не відвести.

Сама не розуміючи, нащо це роблю, тягнуся через спинку крісла й простягаю йому руку.

Він бере мою долоню у свою, і дивовижний трем ніби просотується з його кісток у мої, проникає вглиб і міцно там укорінюється.

Наші пальці сплітаються вже делікатніше, ніж коли ми силувалися повбивати одне одного.

Роздiл тринадцятий

Головна надiя Хвасi

— Що ж, — каже Сіма Ї на великому екрані в білій кімнаті перемовин, уперши руки в боки. — Це цікавий розвиток подій.

Чутно металеве клацання; краєм ока помічаю, як один із солдатів відмикає намордника Лі Шиміня. Маска сповзає з його обличчя, залишає почервонілі вм’ятини серед його надзвичайно густої щетини — у жодного ханьця така борода не росте. Тепер на щоці видніє знак , тобто «злочинець», — це тавро, що зображає людину в клітці. Мені аж нутро вивертає від оцих опуклих кривих ліній, вочевидь вирізаних тупим ножем.

Різкий помаранчевий спалах: Лі Шимінь хапає солдата за комір.

Я підскакую. Другий вартовий застережливо скрикує, наставляючи зброю. Стратеги на екрані теж вигукують щось обурене. Та Лі Шимінь лише простягає другу руку у вимогливому жесті. Третій солдат тицяє йому металеву фляжку. Тільки тоді той різко відштовхує схопленого. Відкорковує фляжку й ковтає з неї так, ніби вперше допався до води по кількох місяцях спраги.

Широко розплющивши очі, з калатанням серця, загіпнотизовано споглядаю за рухами його гортані, стисканням сухожиль на шиї та блискучою цівочкою спиртного, яке стікає йому під важкий сталевий нашийник.

То я напевне тоді в кабіні марила від щастя, що вижила, — а насправді від того, що ми обоє живі, нема жодної втіхи. Ніяк не важить, що я знову спромоглася на неможливе. Цього було замало.

Я не змогла вбити Лі Шиміня.

А тепер мине щонайменше два тижні, перш ніж знову зможу битися з ним у тому визвольному світі, де єдина сила, яка має значення, — це свідомість. Два тижні буду ув’язнена в цьому нікчемному смертному тілі, цілком залежна від того, що надумають робити зі мною військові.

З мікрофонів долинає зітхання Сіми Ї; через його скривлений рот важко зрозуміти, задоволений він чи то роздратований.

— Ти там легше, Шиміню.

Лі Шимінь нарешті вижлуктав усе з пляшки, тільки залишки хлюпнули. Хрипко кашляє й переводить дух, потираючи зарослу щелепу. Груди важко здіймаються. У ніздрі мені вдаряє гострий і неприємний знайомий сопух алкоголю. Сахаюся, однією рукою затуляючи носа, а другою притримуючи свої драні лахи. З глибин пам’яті виринають спогади. Згадки про блискучі скалки пляшок, що розлітаються по всьому будинку, а дід вигукує лайливі погрози. Ляскає бабусю по обличчю. Батько сидить надворі, робить довгі затяжки з люльки, несила нічого вдіяти проти старшого в родині. Мамині, сестрині та мої руки всі в порізах: ми маємо прибирати зчинений погром.

Лі Шимінь скоса зиркає на мене. Кидає ще один хуткий погляд і вклякає, ніби я застала його за зализуванням рани. Незграбно (і, як на мене, аж надто безглуздо) відсуває фляжку вбік, ховаючи від мене.

Помічаю якийсь лячний блиск обік нього. Здригаюся, збагнувши, що солдати позирають на мене так само, з блідими витягнутими лицями.

І стратеги так само. Всі дивляться на мене. Спостерігають. Ніби це я небезпечна неврівноважена істота, яку їм ледве вдалося загнати в кут. Опускаю руки, розтискаю кулаки, розслабляю брови — певно, я маю лютий вигляд.

Зосереджую увагу на самій собі: ось моя поморожена шкіра, ось зболена плоть і кістки, якими вона напхана. Біль у ногах свідчить про те, що це не сон і не марення. Я так довго проварилася на самоті, що вже перестала чітко розрізняти межі можливого і неможливого, нормального і ненормального.

Та ні. Убивство пілота класу «принц» самою лише силою розуму — явище не з нормальних. Вижити в лапах Лі Шиміня, який має найпотужніший духотиск із часів Самого Цінь Хай-Йому-Грець Джена, — теж не норма.

Не дивно, що вони так на мене витріщилися.

Це…

Кумедно.

Серце все ще калатає мені в скронях і гупає в горлі, та я ледь стримую напад сміху. Від збентеження вони вочевидь убачають у мені щось іще страшніше. Хоча поза хризалідою я безсила як завжди, тож тут і зараз нема чого мене боятися — аж ось вони з такими пречудовими мармизами.

Це направду може мене захистити.

Що ж, най буде. Треба на це тиснути.

— То що сталося? — поглядаю на стратегів так, ніби від самого початку знала, що станеться, і тепер кепкую з них. — Чому я досі жива, що скажете?

Стратеги зважено перезираються.

— Пілоте Лі, чи відчували ви щось особливе під час цього бою? — Верховний стратег Джуґе нервово обмахується віялом.

Отакої! Просто «пілот Лі». У нього справді жодних пишних титулів, навіть серед самих військових.

Лі Шимінь прокашлюється, переводячи погляд з мене на стратегів.

— Її свідомість була… гучна, — відказує хрипким від вічного мовчання голосом.

Як дивно, що спочатку я почула цей голос у його внутрішньому світі, а тоді вже в справжньому житті. Звуки ніби луною озиваються у нього в грудях, і від того мені на руках дибки стають волосинки, що вже почали відростати.

Він оповідає, що пам’ятає з того, як ми з ним билися у світі Їнь-Ян. Мабуть, під час бою він ще ніколи не був таким уважним. А це вже про щось-таки свідчить, зважаючи на те, що весь цей час він намагався мене прибити.

Ну, так, я перша на нього напала. Та хтозна, що сталося б, якби я цього не зробила?

Поки він говорить, його погляд постійно тицяється в мене, очі буравлять мене, немов тонкі гострі леза, аж поки він не уриває сам себе:

— Та хто вона така?!

— Вам хіба не казали? — озивається Сіма Ї. — Це Ву Дзетянь, дівчина, яка вбила принца-полковника Яна.

Брови Лі Шиміня розпружуються.

— Ян Ґвана вбито?

Сіма Ї морщиться.

— Як це ви проґавили такий великий похорон просто на вашій ділянці Муру? Що, цей виродок Ань Лушань знову вас тримав під замком?

Від згадки про похорон Ян Ґвана в мені вся душа перевертається. Мені теж нічого про це не повідомили. Маю дізнатися: як на це реагував народ? Як реагували на мене?

— Похорон? — кидаю я глузливо-недбало. — А чи знали ті, хто прийшли, що він загинув як дівчина?

Усі знову тривожно вирячуються на мене.

— Святі небеса, що ти верзеш! — відчайдушно махає на мене Сіма Ї. — Ти хіба не тямиш, що скоїла? Ти вбила людину! Забрала життя! Відібрала в батьків сина!

Посмішка застигає мені на губах. Не тому, що відчуваю бодай крапельку жалю, а тому, що лють у мені скипіла так різко, аж доводиться напружити все своє єство, щоб її стримати.

— Так, — підтверджую, вирячившись на нього. — Саме це я і скоїла.

— Ти… — Пика йому буряковіє.

Я могла б у відповідь закинути, що в хризалідах весь час гинуть чиїсь доньки, але не хочеться марнувати сили на самовиправдання. Я ж бо розумію: цей вибух — радше від напруження щодо мене, а не тому, що в ньому прокинулася дрібка спочуття. Під час нашої першої розмови, відразу по загибелі Ян Ґвана, він достоту не був такий пригнічений. Ні, він намагається пролізти в мою свідомість і скувати мене кайданками моралі, щоб не так муляло моє існування.

От біда! Я саме таке крижане, жорстоке й підле дівчисько, як він і страшиться. І мене це влаштовує.

То нехай похвилюється.

Схоже, він відчитував би мене далі, але Верховний стратег Джуґе зупиняє його тиради стомленим помахом віяла.

— Не відхиляймося задалеко від суті справи, гаразд?

Сіма Ї спалахує, а Верховний стратег Джуґе повертається до справи: вибивати інформацію з нас із Лі Шимінем. Я відповідаю знехотя.

Вирішального моменту бою ні він, ні я не пам’ятаємо. Не добившись від нас нічого, крім плутанини, після розпитування щодо «дивної трансформації» Верховний стратег Джуґе показує нам відеозапис.

У кутку великого екрана відкривається відео: на ньому «Жар-птах» частково прозирає крізь туман. «Птах» закидає голову назад, у дзьобі набухає спалах рожевої ци (мабуть, це суміш мого білого металу із червоним вогнем Лі Шиміня), а відтак вивергає його на хундуна. Хундун провалюється в туман, втративши половину тулуба. Проте замість того, щоб перемикатися на іншого ворога, «Птах» сліпо гойдається на пазуристих лапах, неузгоджено розмахуючи крилами. Шалено трусить головою. Розлітаються якісь чорні шматочки.

— А це мікрофони, між іншим, — показує на чорні цятки Сіма Ї. — Мікрофони, які інженери так старанно вбудовували.

Я ще не встигаю нечемно заявити, що не перепрошую, аж тут «Птахову» нерівну, ніби вкриту пір’ям, поверхню розтинає біле сяйво. Духометал рвучко лопається й розширюється, от тільки «Птах» не стає більш людиноподібним, як це відбувається під час перетворення у вищу форму. Він не прибирає жодної визначеної форми. Його тіло роздувається, немов червоний пухир, що вивергає металево-білий гній. Викидає і трохи жовтої земляної енергії, але її бракує, щоб стабілізувати трансформацію. «Птах» перетворюється на хворобливого вигляду істоту, безформну, як той хундун. Крила обсипаються, зливаються з драглистим тілом. Пазурі роздуваються, перетворюються на товсті пеньки.

Затуляю рота долонею.

У цей час я достоту нічого не тямила.

— Очевидно, що тут працюють два типи трансформаційної ци. — Верховний стратег Джуґе погладжує віялом свою довгу пелехувату борідку. — Одначе ми не наважуємося назвати це належною трансформацією третього рівня.

— Так, у ній немає нічого героїчного, — закочує очі Сіма Ї. — Це більше схоже на… Лиходійську Форму.

— Кожний чоловік-пілот, який підмикається до хризаліди, опиняється в небезпеці втратити власну раціональність, — веде далі Верховний стратег Джуґе. — Присутність пілотеси має заспокоїти його підсвідомість і зберегти йому здоровий глузд. Проте ви двоє — ви обоє втратили здатність до раціонального мислення.

— І бий вас трясця, цікаво чому! — зиркає на мене Сіма Ї.

Відео завершується великим планом «Птаха», який мчить просто на камеру, вирячивши очі — одне червоне, друге біле.

Зводжу голову, хруснувши хребцем.

— То що це означає? Ми хіба Гармонійна Пара?

— Ні, — відказує Верховний стратег Джуґе. — І це єдине, що знаємо напевне. Судячи з даних, переданих із «Птаха», ваші серця не билися синхронно.

— Тоді як ми трансформували «Птаха» одночасно?

— Оце велике запитання, чи не так?

Сіма Ї позирає на Верховного стратега Джуґе, а той розмахує віялом щораз дужче.

— Наша орієнтовна гіпотеза полягає в тому, що ви обоє маєте дуже, дуже рідкісний тип духу: гіперадаптивний, — каже Верховний стратег Джуґе. — Ви могли вирівняти духотиск одне одного, незалежно від різких стрибків, але як результат жоден із вас не зміг узяти на себе панівну роль, тому ваша хризаліда деформувалася під впливом рівних, але різноспрямованих сигналів.

— Рівних — це хіба означає, що мій духотиск сягає десяти тисяч?! — Я аж рота роззявляю.

Конкретні цифри після вимірювання такого знову і знову змушують мене ціпеніти.

— А ти уяви вісімнадцять тисяч, — прорікає Сіма Ї звинувачувальним тоном. — Це найвищий показник, який ми отримали від вас обох спільно.

На спині виступають сироти, плечі здригаються. Солдати крадькома перезираються. Навіть Лі Шимінь скидає голову. Вдихаю і видихаю через рота, намагаючись осягнути ці нулі. Це так багато, що схоже на маячню. Вісімнадцять тисяч. А пересічний показник — усього вісімдесят чотири.

— Як це?.. — розгублено хитаю головою.

В очах Верховного стратега Джуґе щось зблискує.

— Хоч ви й не Гармонійна Пара, але все-таки пара справді незвичайна. Якби ви зуміли досягти стабільного зв’язку, це могло б змінити перебіг усієї війни. Вам дійсно стачило б сили звільнити провінцію Джов. Хундун класу «імператор», який боронить розплідник у горах Кунлун, металевого типу. Враховуючи те, що метал вразливий щодо вогню, правильна Героїчна Форма «Жар-птаха» стане головною надією Хвасі на перемогу над ним. Схоже, вашу взаємодію є куди вдосконалювати, і це чудово. Під час наступної битви можете принаймні спробувати не ворогувати одне з одним?

У мене виривається щось середнє між пирханням і єхидним насміхом.

Я. І Лі Шимінь. Убивця. Душогуб. «Головна надія Хвасі». «Не ворогувати».

— І що мені буде за таку спробу? — вуркочу. — Принаймні всі привілеї, які має хлопець-незлочинець із таким духотиском, еге ж?

Сіма Ї видає обурене рохкання.

— Дорогенька, ти не в тому становищі, щоб висувати вимоги. Маєш дякувати предкам, що тебе взагалі залишили живою.

Дивлюся на нього довгим поглядом.

Відтак суну на найближчого з охоронців.

— Ану стій! — Солдат здіймає рушницю.

Я не зупиняюся. І оком не змигую. Ні тоді, коли зашкалює адреналін і роздирає кожний нерв, немов сирени повітряної тривоги, ні тоді, коли заводяться інші солдати, ані тоді, коли палець лягає на гачок.

Притискаюся чолом просто до ствола.

Крізь гупання крові у вухах долинають крики. Сіма Ї вигукує прокльони, Верховний стратег Джуґе волає:

— Не стріляти!

— Ну ж бо, — кажу холодно, немов той метал, що вп’явся мені межи очі.

Ствол двоїться. Серце немов стрибає в горло й колотиться так шалено, що ледь чутно власний голос. Раз — і мене немає. Єдиний порух солдатового пальця — і мене немає. «Бах» — і порожнеча.

Але якщо не звільнюся від цього страху, вони давитимуть мене ним, душитимуть ним, поневолюватимуть ним.

Який сенс тоді тут застрягати?

На мене справді накочується розчарована хвиля, коли палець охоронця зісковзує зі спускового гачка. Щойно холодне кружальце відсувається від мого чола, мене опановує якесь божевілля, я хапаю рушницю обома руками й повертаю її назад. Грізний метал, що холодить мені долоні, стає єдиним стійким острівцем у бурхливому безладі думок і відчуттів у голові. Дуло похитується перед очима, зяє чорною порожнечею, яка ладна засмоктати мене та знищити.

— То що, думаєш, мене це лякає? — кидаю, немислимо спокійно порівняно з тим, як скажено мене всю роздирає зсередини. — Гадаєш, мені так любо жити? Та вперед! Зроби мені таку ласку.

Мене відтягують інші охоронці. По короткій сутичці один із них міцно заламує мені руки за спину. Але, гадаю, свою позицію я донесла. Помічаю ошелешений вираз Лі Шиміня й стримую задоволену посмішку. Як приємно понервувати такого крутого хлопця!

— Як вам щось від мене треба, то платіть, що мені належить! — гукаю до стратегів, відкинувши голову. Скуйовджене волосся спадає мені на щоку й на шию.

— Консорте Ву… — проказує Верховний стратег Джуґе значно обережніше, ніж звертався до мене досі. — Річ не в тім, що ми хочемо тебе чогось позбавити. Просто ситуація ризикованіша, аніж тобі здається. Правду кажучи, серед нас, стратегів, є чимало суперечностей щодо того, як із тобою поводитися.

— Так, нам твоєї смерті не треба, суко ти навіжена! — задихається Сіма Ї.

— Поясніть, — вимагаю.

Верховний стратег Джуґе зітхає.

— Пішли певні чутки, що ти, як би це сказати, дух лисиці. Дух справжньої дев’ятихвостої лисиці, яка вселилася в тіло вродливої дівчини, аби пожирати чоловіків.

«Що?!»

Мало не пирскаю реготом. Але, судячи з напружених облич стратегів, навіть їхнім освіченим умам (які мали б знати, що духи на таке здатні хіба в легендах і що дев’ятихвості лисиці — то звичайні тварини) непросто геть відкинути цю ідею.

— Ой, — тільки й кажу. — А чого ж вони так вирішили?

Сіма Ї кидає на мене злісний погляд.

— А ти не пам’ятаєш, як поводилася, коли вилізла з «Лисиці»?

Пригадую, як жбурнула до ніг тіло Ян Ґвана й шалено зареготала.

— А, це! То що, хіба Мудреці не звеліли знищити плівки із записами?

— Звеліли, але ж забагато людей побачило пряму трансляцію! Одному небові відомо, чому вони посхоплювалися передсвітом, але до ранку все повнилося чутками. Намагання видалити запис тільки погіршили ситуацію. Айя, от якого біса ти це втнула, щойно знайшла хлопа мертвим?

Знизую плечима.

— Перепрошую, захопилася. Буває.

Сіма Ї кривиться так, наче ладен мені руки повідривати.

— Слухай, не-така-вже-й-мала дівчинко: твоє існування змушує людей сумніватися в надійності армії. У тебе з головою негаразд, це всякому видно. Єдина причина, з якої ти досі жива — те, що ми з Верховним стратегом Джуґе готові бачити ширшу перспективу й не відмовилися від твого потенціалу. Хоча я вже про це сильно шкодую. Тому якщо хочеш якихось привілеїв, то доведи, що здатна як слід працювати з Шимінем!

Тон у нього брутальний, але вхоплюю зачіпку: мені таки справді можуть дати пілотські привілеї. Це вже бодай дещо.

— І що з того слідує? — примружуюся. — Що мені потрібно зробити перед наступною битвою?

— Ну, — каже Верховний стратег Джуґе, — перемовини зі стратегами Свей-Тан щодо умов навчання ще тривають. Але щонайменше, — широко всміхається до Лі Шиміня, — у вас буде сусідка, пілоте Лі!

У мене всередині все холоне.

— То мене… я не повертаюся до камери?

— Звісно, ні. Сподіваємося, ви зрештою зможете бути одне одному як чоловік і дружина. Відповідальний чоловік наставляє дружину, коли та помиляється, а шляхетна дружина скеровує чоловіка, коли той збивається на манівці. Такий природний порядок рівноваги у світі. Пілоте Лі, Консорте Ву, ми віримо, що перебування разом буде вам на користь.

Я вже не можу стримати сміху.

Верховний стратег Джуґе спантеличено супиться.

Ой. Та він геть серйозно налаштований.

Мене проймає жах. Шугаю поглядом на Лі Шиміня, а той ковтає собі з фляжки.

Мене збираються поселити із цим головорізом. Цим визнаним убивцею, якого доводиться тримати в наморднику, нашийнику й під дулом, аби змусити працювати, — і то коли тверезий.

А на що він перетвориться, сили небесні, як подіє алкоголь?

Роздiл чотирнадцятий

Хлопчачi побрехеньки

Солдати відчиняють важкі сталеві двері до камери Лі Шиміня, і в носа мені вдаряє густий сморід житньої горілки. Задкую до напівтемного коридору, освітленого лише каламутними ліхтарями, але охоронець хапає мене за руку.

Другий простягає руку за двері й клацає вимикачем. На стелі блимає заґратована брудна лампочка, освітлюючи комірчину, ніяк не схожу на помешкання наймогутнішого пілота у Хвасі: це просто крихітний бетонний бункер.

Я розуміла, що не слід очікувати на розкішний лофт, як-от у Ян Ґвана, коли ліфт рушив донизу, а не нагору, але це ж не більш ніж тюремна камера, сяк-так умебльована.

Лі Шимінь, хитаючись, пробирається у вузьку щілину між ліжком і бетонною стіною, притримуючись за неї, — через алкоголь у крові він дещо як дівчина: важко триматися на ногах. Він не пасує цій комірчині, його коротке сплутане волосся мало не чіпляється за дроти навколо лампочки на стелі.

У кутку на підлозі акуратно поскладано купу фляжок, точнісінько таких, як та, що в його руці, — і я вже бачила, як охоронець наповнював її принаймні чотири рази. Схоже, йому не довіряють: скляною пляшкою він може накоїти біди.

Тільки от не втямлю, що їм заважає взагалі не давати йому пиячити.

Гаразд. Тепер дізнаюся.

Солдат дужче шарпає мене за руку — аж болем пронизує — і заштовхує до камери.

Лі Шимінь повертається, і тут мене пхають у спину, я наштовхуюся на нього та врізаюся йому в груди. Фляжка в його руці смикається й хлюпає.

Налетівши на цю ходячу каменюку, я зіщулююся, щоки спалахують, руки несамохіть хапаються за цупку тканину комбінезона.

Солдати заходяться реготом, іржуть та улюлюкають, мов діти.

Попри те що мене заливає гарячою хвилею аж по вуха, я опираюся поривові відсахнутися від Лі Шиміня. Вони ж бо саме цього хотіли. Подивитися на мою паніку й переполоханість. Той стан жіночої істоти, що придатний до їхнього розуміння, з яким вони почуваються спокійно.

Грюкають двері, стихає їхнє гигикання. Скрегіт і брязкіт замків ззовні відлунюють у моїй грудній клітці, наче удари молотка.

Затамовую дух.

Лі Шимінь не має привілеїв щодо конкубін. Хай звідки приходили дівчата йому в жертву, йому ніколи не давали ними насолодитися.

Я перша дівчина за два роки, яку він бачить поза битвою.

Долонею відчуваю, як пружаться його м’язи, який він розгарячений випитим. А серце йому гупає так, ніби ломиться на волю з власної в’язниці. Мені так забиває дух, аж доводиться стиснути живіт, щоб не смикатися.

У мене немає ілюзій, нібито я здатна дати йому відсіч. Я й не намагатимуся. Це лише покаже йому, що вся моя воля безсила проти його моці. Немає іншого способу зберегти гідність, окрім як поводитися так, ніби він не здатен її в мене відняти, хай що зі мною робитиме.

Та зрештою — хіба вона не в цьому, вся гідність? У межах і цінностях, які обираєш для себе сама? Я розумію, що для мене найважливіше, і це не має нічого спільного з якоюсь там «чистотою». Я не змалію і не зібгаюся до жалюгідної переляканої істотки, яка животіє, аби догодити Лі Шиміню, сподіваючись заслужити його ласку.

Дарма що мене охоплює острах, я здіймаю голову.

Маю зібрати всю силу, щоб опанувати себе й не здригнутися від цієї чорної жагучості: його зіниці палають, немов чорні плями, які мигтять перед очима, якщо подивитися на сонце, не затуляючись. Каламутне світло лампочки в клітці, яка хитається коло його маківки, кидає різкі тіні під кожною зморшкою на його лиці. Погляд перескакує на огидне тавро «злочинець» на його щоці, але я його відводжу й знову дивлюся просто у вічі. Холодно втуплююся в них, погрозливо телепатуючи йому: вічно пильнувати ти не здатний.

Заґратована лампочка потріскує над нашими головами. Він рухає руками…

Я набираюся зваги.

Але ті руки мене не чіпають. Він просто жбурляє фляжку на ліжко. Відтак поволі повертається й сідає.

Повідець із брязкотом падає йому на коліна. Тіні тікають з обличчя, відкриваючи мало не ніяковий вираз на ньому.

Зводить долоню захисним жестом.

Мені аж брови на лоба підскакують від подиву.

— Слухай. Я не збираюся… — вимовляє Лі Шимінь, ковтаючи закінчення слів, ніби вони поплавилися від його палу. — Я ні до чого тебе не змушуватиму. Я сам розумію, що це… — Скоса зиркає на купу фляжок у кутку. — Що це на вигляд так собі, м’яко кажучи, і ти мені навряд повіриш. Але я не збираюся тебе кривдити. Слово даю.

Гикає, затуляє рота тильним боком долоні.

— Звиняй.

«Щось тут не так», — це відчуття мурахами повзе по шкірі, немов хундуни найпростішого класу.

Не може це бути хлоп, у якого всередині вогні й мечі. Я ж бо там була, і йому це відомо! Я перша, хто вижила, викривши його внутрішній світ! І він чув, як я розповідала про нього стратегам! Кого він намагається ошукати?

— У мене є… зайвий комбінезон.

Він далі белькоче, ніби я на нього рушницю наставила — при тому, що під справжнім дулом він так не поводився. Прочиняє однією рукою металеву шухляду під ліжком, тримаючи другу долоню догори. Витягає яскраво-помаранчевий жмуток і простягає мені.

Мені очі обпікає: якийсь надто засліпливий колір, аж ніби несправжній.

— Можеш… перевдягтися у вбиральні. — Киває на металеву кабінку трохи далі за ліжком. — І під раковиною є дещо. Можеш користуватися.

Серце підскакує.

Місце, де можна бодай трохи усамітнитися. О так. Будь ласочка.

Чимдуж кидаюся до комбінезона, шпортаюся, хапаюся за стінку.

***

Влаштовую стопам уже вкрай необхідну ванночку за допомогою бляшаного цеберка й жмутика лікарських трав, що їх знайшла в шафці під раковиною. Крижана, аж кістки мерзнуть, вода з крана напевне не надто корисна для циркуляції моєї ци, але гаряча вода — то вже недосяжна мрія. Я вже й не певна, що то було за відчуття, чи існувало щось, що давало таку полегшу.

Після всього того, що сталося, важкувато триматися в межах реальності. Споглядаю, як мої заціпенілі руки віддирають обмотки з моїх ніг, через щілинку в моїх колінах — а сама ніби щомиті вислизаю з усвідомлення, що саме я пророблюю всі ці рухи. «Плюсь, плюсь», — заворожливо скрапує вода до цеберка, і за кожною краплею спливають травинки. Тканина вся в плямах засохлої крові та ще чогось підозріло жовтого. Я збиралася роздерти на бинти залишки свого вбрання, поки старі висихатимуть — але, на мій подив, у шафці є й чисті ганчірочки. І мішечки з деревним попелом — такі, як використовують під час місячних.

Не можу втямити, нащо Лі Шиміню ці штуки, якщо конкубін йому не належалося. Може, залишилися від якоїсь дівчини, яку тут тримали до нього.

Вона, мабуть, уже мертва.

Як мала би бути і я тринадцять днів тому.

Шкребу до тих пір, поки пальці не починають тріскатися та братися пухирями, але й так не виходить переконати себе, що я ще жива. Що я все це пережила. Що я не валяюся в пітьмі своєї окремої камери, геть збожеволіла.

Що Лі Шимінь пообіцяв мене не кривдити, хоча військові фактично використали його як зброю, щоб мене пригнобити й нагадати: я була народжена догоджати та служити, а не битися та захищатися.

Маячня якась.

Якби він був здатен себе контролювати, хіба був би вбивцею і алкоголіком? То чому він отак поводиться? Що за гру затіяв?

Я мало не вирішила сидіти в туалеті, доки хундуни якимось чином не проб’ють Мур і не потовчуть нас усіх на порох, аж тут раптом — гучний стукіт у двері.

— Ти там… як? — доноситься глухий голос.

— Нормально. — Припиняю дерти волосся, сплітаю пальці біля грудей.

— Ну… цейво. За десять хвилин вимкнуть світло. Буде темно. Геть темно. Важко буде тут рухатися. Це я тобі про всяк випадок.

— Добре. Зрозуміла.

Схоже, мені лишається тільки закінчити процедури й вилізати звідси.

Коли виповзаю на щойноперемотаних ногах, Лі Шимінь похитується на краю ліжка, обома руками обіймаючи фляжку.

Мовчки витріщаємося одне на одного в цій тісноті.

— Можеш тут… — Ковзнувши по мені поглядом, показує на ліжко. — А я на підлозі посплю.

Мене здушує відчуття незручності. Не можу спекатися думки, що це якась пастка.

— Та ні, не треба. — Намагаюся говорити спокійно. — Я досі не спала на звичайному ліжку. Я ляжу на підлозі.

Він здивовано роззявляє рота. Відтак лице суворішає.

— Я тобі не дозволю.

У мені спалахує нутряна злість.

— Ти не маєш права за мене вирішувати.

— Ні, я за себе вирішую.

Він нахиляється, тицяє всі розкидані фляжки до підліжкової шухляди, відтак підсовується до стіни та сповзає на бетон. Ледь влізає в ту щілину: плечі затиснені між рамою ліжка і стіною камери.

Кусаю губи. Кортить наполягати, щоб він виліз назад до ліжка, але аргумент, що крутився на язиці, застрягає в горлі. «Не дурій, це твоя кімната», — мало не видала я. Але ж ні. Тепер це й моя кімната. Тож нащо маю вимагати, щоб незручно було саме мені?

— Ну, гаразд. Як знаєш.

Заповзаю на матрац. І не дякую. Це було б визнання того, що він зробив мені якусь послугу. Якщо він надумав викликати в мене відчуття, що я йому морально заборгувала за те, чого й не збиралася просити, то нехай хутенько засвоїть цю науку.

Його комбінезон бовтається на мені, ніби шати багатіїв — хоча сумніваюся, що ті потрапляють до камери смертників. Тепер розумію, як почувається Їджі, коли намагається щось робити в тих своїх пишних модельних халатах.

Від думки про Їджі серце пронизує біль. Пальці соваються по ліжкові, немов павучі лапки. Чи дивився він сьогоднішній бій? Чи знає він, що мене направили до «Жар-птаха»? Стратеги відмахувалися від усіх моїх спроб з’ясувати, що саме про мене кажуть народові.

Сідаю, підібгавши під себе ноги, — і помічаю, що Лі Шимінь уважно витріщається на фляжку, очима скидає сюди й туди. Пальцем водить по металевій поверхні.

— Ти що робиш? — хмурюся.

— Чита… Читаю, — відповідає, смикнувши губами на півслові, ніби сам усвідомив, як дико це звучить.

— Але ж… — Нахиляюся придивитися до посудини. На ній — ані значечка.

— У мене… ем-м… було Чотирикнижжя. Ну, знаєш… «Розбійники Хундунських пустищ», «Сон про Червону вартову вежу», «Повість про Три провінції» і «Подорож до Західної твердині». Я їх стільки разів прочитав, що все запам’ятав. Якщо напружитися, можу вдати, ніби перечитую.

Отакої. Значить, Лі Шимінь геть зверетенився та ошалів, гадаю.

Тут розгрібатися — непочатий край роботи, тож я просто кліпаю й уточнюю:

— Можеш перечитувати цілком, від палітурки до палітурки?

Ханьське письмо складається з тисяч складних ієрогліфів, кожен із яких ніби окремий малюнок. Хіба такі освічені особи, як Їджі, здатні прочитати й написати щось серйозніше за простеньку замітку.

Лі Шимінь здіймає очі з утомленим виглядом.

— Так. Я ходив до школи. Це можна, якщо ти жонді лише по матері, а не по батькові.

— А мама твоя була тудзюе, сяньбей чи цяан? — примружуюся, намагаючись визначити конкретне плем’я суто з його зовнішнього вигляду.

У нього аж в очах посвітлішало.

— А ти що, справді розрізняєш племена?

— Я ж бо дівчина з прикордоння, — знизую плечима. — У нашому поселенні купа жонді. А вони не люблять, коли їх плутають одне з одним. Зазвичай я можу визначити за іменем чи одягом, але… Ну, таке.

Він пирхає, задирає підборіддя, уся його постать ніби легшає.

— Я сяньбей. Щоправда, звичаїв не знаю, а мову — зовсім трошки. Мама померла, коли я був малим. — Він роздивляється свою пошрамовану м’язисту руку. — Шкода, не встигла навчити мене більшого.

Мозок розривається від розладу між нездоланним кошмарним уявленням про «Залізного Демона Лі Шиміня» і цим хлопчиною просто переді мною, який ніяково всунувся між ліжком і стіною та й розводиться про свою маму.

Справді, найкращі пілоти з’являються з найнесподіваніших середовищ. Ніяк не передбачиш, де вирине наступний сплеск неймовірного духотиску: сам Цінь Джен був сином повії та ріс у борделі, а ким був його батько — хтозна. Але несила уявити Лі Шиміня малим хлоп’ям. Чи він плакав, коли мама померла? Чи намагалися батько з братами його заспокоїти, і гадки не маючи, що знайдуть власну смерть від його рук? А живучи своїм повсякденним сімейним життям, чи вони бодай трохи здогадувалися, на що він здатен?

Чи на що здатні вони самі, що вимусили його отак зірватися? Кортить запитати, але запитання застрягає в горлі гострою рибною кісточкою.

Та ну. Чого б ото я переймалася?

— То де твої книжки? — цікавлюся натомість.

Було б незле вихопити собі одненьку, щоб відволіктися, дарма що я не така вправна читачка.

— Гм… — Щоки йому винувато спалахують. — Я зробив зі сторінок заточку й порізав двох солдатів.

У мене щелепа на ліжко гепається.

— І нащо ти це скоїв? — запитую по довгій мовчанці.

— Вони тягли мене на бій. А я не хотів.

Трусить фляжку біля вуха. Очі знову потьмяніли й заскліли. Відтак відчиняє шухляду, витягає нову фляжку й відпиває кілька пожадливих ковтків.

— Тобі не хочеться йти в бій? — перепитую.

Він завмирає з горлечком фляжки біля губів.

— Ти хіба вважаєш, буцімто лише тому, що я вбивця, мені подобається приносити в жертву дівчат?

Мене проймає якась пекуча хвиля.

— От не знаю. Іншим пілотам, схоже, таке цілком до душі.

— Неправда. Не може це так бути. — Тепер він не тільки белькоче, а ще й затинається. — Це нікому не може бути до душі. Ми відчуваємо, як вони помирають, ти ж сама знаєш. І всі їхні останні страхи. Їхні спогади. Їхні мрії…

— І всім вам на це глибоко начхати.

— Нас переконують, що нам не можна перейматися. Це інше.

Лі Шимінь дивиться мені в очі, чого так уперто уникав перед битвою.

Мені скручує живіт, у горлі стає кисло.

Це вперше я чую, як чоловік-пілот виказує бодай дрібку провини за скоєне. Але замість того, щоб стати про нього кращої думки, я лише ще дужче рознервувалася. Це якась іще нова для мене бентега. Бо ж цілковита маячня! Чого це він один такий за дівчат переживає, коли іншим і за вухом не свербить?!

— Я тойво… Можу ще книжки попросити. — Він раптом міняє тему, ніби відчуваючи, що в мене всередині бурхотить. — Часу вже минуло багацько. Може, мені видадуть нові. Я навчив би тебе читати. Якщо хочеш.

Я червонію.

— Та зроби послугу. Я теж грамотна!

Тепер у нього таке обличчя, як у мене було кілька хвилин тому, напевно.

— Ти ж бо ніби казала, що ти дівчина з прикордоння.

— Є таке, але в мене був знайомий хлопець із міста. Він мене навчив.

Усміхаюся, коли він стає ще розгубленішим із виду.

Нарешті він зважується:

— А де тепер той хлопець?

Усмішка зразу в’яне. Знизую плечима.

— Мабуть, у Чангані.

— І що, він не переживав, що ти подаєшся на службу?

— Переживав. — Напружую шию, щоб голос не тремтів. — Але що з того: я сама це обрала.

— Ох, бідолашний хлопчина.

Ні, я не маю йому нічого пояснювати: хутко ковтаю слова виправдання. Не маю й не буду. Я здійснила вибір, я досягла мети. Ось єдине, що взагалі важить.

Не встигаю нічого відповісти, як гасне світло.

Западає глибока темрява й суцільна тиша. Не лише лампочка на стелі згасла: всі прилади й дроти, які сховано в стінках, теж позатихали. Цілковита темрява тягне до мене пазурі страху, але я його проганяю. Нащо боятися? У найгіршому разі значно швидше зрозумію, що таке партнерство нічого не варте, і вб’ю нас обох. Теж мені велике діло.

— Ну то що. Добраніч.

Матрац рипить і крекче: я влягаюся та заплющую очі.

Ланцюг дзвякає: Лі Шимінь робить те саме.

З губ зривається тремтливий віддих. Серце в непроглядній тиші калатає дзвоном. Молюся, щоб йому того було не чутно.

Але все, що чутно мені самій — це його рівне сопіння. Вдих — видих, вдих — видих, дещо утруднені випитим. Майже відчуваю, як його легені, немов розжарені міхи, випускають палахкі хвилі повітря. Гострий горілчаний сопух і залізний дух підкрадаються ближче і ближче, уже до самої щоки…

— Забирайся! — з криком стукаюся об стінку.

— Що таке?

Його ланцюги брязкають, ніби він схопився з підлоги.

Аж рота роззявляю. Голос лунає з-під ліжка. Він до мене не наближався.

Ой, ні.

Я теж геть зсунулася з глузду.

— Що з тобою? — перепитує.

Мені під шкіру заповзає якась холодна оскомина, ніби лід потанув не на воду, а на кислоту. У голові паморочиться, перед очима танцюють плямки.

— А ти — з тобою що?!

— Про що ти?.. — сонно хрипить він.

— Та припини! — ляскаю по ліжкові. — Ти правда чекаєш, ніби я повірю, що ти весь такий незбагнутий, весь такий у глибині душі білий і пухнастий?! Ми ж обоє знаємо, що все не так!

— Я… я не розумію, чого це ти раптом так розізлилася.

— Тому що ти корчиш із себе святенника, а мені цього не треба! — мало не рикаю я. — Мені не треба розбиратися, що ти там за ігри затіяв, щоб домогтися свого! Ти хлопець. То й…

Голос мені зривається, але темрява рятує. Він не бачить, як пашіє моє лице.

— …То й не вдаваймо, ніби в тебе немає жодних потреб. Мені не треба, щоб ти божеволів, тому готова покінчити із цим за кількох умов: ніяких сюрпризів, ніяких підступів, ніяких…

— Стоп-стоп! — випалює він, а відтак зразу ледь чутно бурмотить: — Мені здається… тебе ввели в оману щодо того, які вони — чоловічі потреби. Ми ж бо не тварини. Так, наші бажання бувають доволі сильними, але не можна сказати, що вони непереборні. Від них ніхто не божеволіє.

У мене виривається гіркий смішок, немов колючі друзки скла.

— Ти це розкажи всім дівчатам, яких ґвалтують, поки ми тут із тобою теревенимо.

— Та це не означає, що хтось утратив контроль над собою. Кожен, хто таке коїть, чітко розуміє, що робить. Завжди є мить, у яку він свідомо вирішує, що зруйнує чиєсь життя заради власної втіхи. Завжди.

— Що, з досвіду знаєш?

— Так. Бо через це я і вбив своїх братів.

У мене все тіло вмить холоне.

— У будинку, де жила моя сім’я, була одна дівчина, — веде він, поки я все ще не можу отямитися від такого стрибка в темі розмови й намагаюся набрати вдосталь повітря. — Одна з небагатьох, хто не боявся мене, хто поводився зі мною хоч почасти пристойно. Якось я дізнався, що приятелі мого старшого брата її шантажували, то я їх відлупцював. А невдовзі зайшов додому — і чую якісь дивні звуки з кімнати, де ми жили з братами. Зайшов — і бачу їх. З нею. І…

Він не закінчує, за що я йому дуже вдячна. А то я б волала йому, аби замовк.

— Брат на мене тоді так озирнувся… — говорить він далі, помовчавши, ще хрипкіше. — Нахабно посміхаючись. Злегка. Так собі злегка, але даючи мені чітко зрозуміти, що вони все обміркували. Якби я покликав місцевих солдатів, брати звинуватили б мене. І їм усі повірили б. Бо старший брат… мав переконливіший вигляд. Ми тільки по батькові брати. Мати його — із ханьців. Солдати достоту повірили б йому, а не мені, і він це чудово розумів. — Голос йому геть захрип. — От я їх і не кликав.

Заклякаю на ліжку, неначе огортаючи калатало свого серця, і втуплююсь у непроглядну ніщоту. Не відповідаю. Не знаю, що тут відповісти.

— Гадаю, він не усвідомлював, що я здатен поважитися на його життя. — Страшна історія Лі Шиміня й далі примарою шугає в темряві. — І Яньдзі, молодший брат, так само. Я досі нетямлюся від люті через те, що він дав себе в це втягнути. Він був достатньо дорослим і все прекрасно розумів. А… батько… Ну… Я не встиг утекти, коли він повернувся додому. Побачив, що я вчинив. Ухопив сокиру й кинувся на мене. Мені… довелося захищатися.

— А що дівчина? — питаю, а язик і губи немов скрижаніли. — Що з нею сталося? Після того?

— Ох. Чув, родичі її втопили за те, що зганьбилася.

Заплющую очі, щиро бажаючи ніколи їх не розплющувати й не згадувати, що я теж належу до такого світу. До повік підступає гаряча волога.

— Тож ні. — Голос Лі Шиміня тремтить від болісного сміху. — Я ніколи нікого не зґвалтував би. Таке чинять тільки кончені боягузи. А я не з таких.

Раптом вириваюся із чорного виру, який затягує мене чимдалі глибше. Щось тут наводить на думку, що в цій оповіді не все так просто. Він намагається мене переконати, що шляхетніший за інших хлопців. І я мало не спіймалася, як і на базікання Ян Ґвана. Тоді я через таке мало не втратила геть усе.

Чому я маю в усе це вірити?

Чи взагалі це все було насправді?

Ось що мені напевно відомо про Лі Шиміня: він пройшов щонайменше десяток битв. Таким чином, він занапастив як мінімум десятеро дівчат.

Аж тут до мене доходить, чому його винуватість мене так бентежила. До сьогодні, схоже, десь у глибині душі я вважала, що хлопці фізично не здатні співчувати дівчатам. Лі Шимінь показав, що я помилялася. Усе вони розуміють. І він розуміє. Той, хто попри розуміння, що таке добре і що таке погано, ішов до кабіни. Що-ра-зу.

— Ти помиляєшся, — кажу рівним голосом. — Ти теж боягуз.

— Що? — рипить він, ніби щось у горлі дере.

— Коли тебе шлють у бій, тебе пхають до хризаліди під дулом, чи не так?

— Що ти…

— Тож ось тобі запитання: чому ти просто не даєш себе застрелити?

— Що?..

— Ти тут запевняєш, нібито кращий за інших хлопців, але чим доведеш? Тим, що не подужав зберегти бодай єдине життя? — жебоню крізь клубок, який росте в горлі. З кутиків очей уже скочуються сльози. — У тих дівчат було все, заради чого варто жити. А ти що? Що тобі лишилося? Заради чого такого ти взагалі маєш жити, що вартувало б їхніх життів?

Я вже мало не кричу, і стіни камери бринять від мого голосу.

Різке шарудіння комбінезона. Дзвякання ланцюгів.

Мене пробирає острах і прикрість. Це я вже занадто. Тепер він мені дасть гарту. Так воно й буває.

Готуюся до нападу, але під напруженням десь пробивається цівочка полегшення. Я ж бо розуміла, що з того буде. Так швидше вивільнюся. Щойно він засне, я знайду щось, аби підпалити…

— Божечку, — мурмоче він. — От уже мила панянка…

Мене сіпає, бо в його словах ніби бринить стриманий схлип — утім, може, це всього лише п’яне рохкання.

Хай там що, він знову завалюється на спину, не чіпаючи мене (а я на таке вже налаштувалася), і не видає більше ані слова.

Роздiл п’ятнадцятий

Гадана вершина жiночого iснування

В історіях про імператора-генерала Цінь Джена оповідається, що його духотиск був такий потужний, а володіння ним таке досконале, що він здатен був використовувати духометал хундунів просто на полі бою і розширювати свою хризаліду, «Жовтого дракона», необмежено. Дехто каже, що саме «Жовтий дракон» слугував джерелом створення Великого муру. Тож я, коли була мала, малювала Великий мур саме так: як дракона, що огортає гору за горою, ховаючи нас у своїх безпечних обіймах.

Насправді, як я дізналася під час численних пересувань шатлом, Мур — це радше система шляхів між вартовими вежами та армійськими базами. Його середини здебільшого — попросту залізничні колії, які перетинають схили гладких прикордонних гір. Той величний сталево-бетонний моноліт, що має такий переконливий вигляд в армійських рекламних роликах, виявляється розрізненими шматочками, коли доводиться перекривати долини й каньйони, щоб не допустити навали простих хундунів до Хвасі.

Наш шатл із порипуванням правує до тренувального табору «Тигрова клітка», де пілоти з вичерпаною ци мають використати собі на добре перезаряджальний час. Щоб колії проходили по краю гір Тан, їх прокладено гігантськими звивистими віражами. З одного боку у вікнах пропливають шерехато-розмиті плями скель, а з того боку, що височіє над хундунськими пустелями, падає каламутне сірувате світло.

Мене трясе й колихає разом зі сталево-крижаним вагончиком. Стискаю живіт: шлунок ще не призвичаївся до подорожей у такому стрімкому транспорті. Запах моторного мастила та хімічних очисників проникає в легені, і кожен вдих дається непросто.

Ми з Лі Шимінем сидимо одне навпроти одного, немов перебуваємо в «їнь-янському» світі: мої коліна в чорному мало не торкаються його колін у білому. Ми вбрані в справжні пілотські форми: моя чорна з білими деталями, його — біла з чорними. Така форма складається зі струмопровідного костюма, який облягає тіло, щоб його було легко носити під духобронею, а зверху на ньому для пристойності — довга безрукавка, стягнута широким поясом.

Лі Шимінь досі не мав честі носити таку форму, а дівчині офіційно дозволено носити форму, тільки якщо вона спільно коронована з пілотом у Гармонійній Парі, але щодо нас армії довелося переглянути свої підходи. Сіма Ї, за ніч здолавши дорогу з провінції Саньґво, вдерся до нашої камери о п’ятій ранку й виголосив таке: по-перше, армійський Центральний командний комітет призначив його нашим офіційним інструктором, а по-друге, ми повинні негайно виступити в пресі як пара. Після дикого перетворення «Жар-птаха» панічні чутки та домисли вже виходять з-під контролю. З’їжджаються журналісти — зняти по кілька відвертих кадрів, аби довести, що я нормальна людська дівчина, а не нечиста сила. Дівчина з неймовірно потужним духотиском, але нічого такого надприродного.

Цікаво, що їм не треба було цього робити щодо Лі Шиміня, буквального вбивці.

Сіма Ї повіз нас до вартової вежі, найближчої до камери Лі Шиміня, щоб тітоньки встигли причепурити нас для зйомок. Загалом за відчуттями то було ніби повторна підготовка до вступу в лави конкубін. Години накладення скрабів, кремів і пудри тепер приховують наслідки мого ув’язнення та виснаження ци, причому так, щоб здавалося, ніби на мені взагалі ніякого макіяжу немає. Передню половину волосся мені скрутили по боках голови в дівчачі ґульки, а задню зібрали на маківці у високий пучок. Жодних китиць чи прикрас: вони-бо підкреслюють образ «пересічної дівчини». Можна було дурити себе й повірити, ніби прокинулася — й опинилася серед обраних, гарних і могутніх.

Розглядаю свою чорну уніформу з білими візерунками — нереальне видовище, мені все життя здавалося, що таке я зможу побачити хіба на рекламних роликах із Гармонійними Парами. Ось вона, гадана вершина жіночого існування. Те, про що мене вчили мріяти. Те, про що мріють стільки малих дівчаток. Мені дозволено розділити славу із чоловіком-пілотом, а не просто згинути, підживлюючи її. Ба більше: я не лише найкрутіша пілотеса у Хвасі, я поєднана з найкрутішим пілотом узагалі.

Проте щойно бодай трохи придивитися до такої поверхової слави, то можна відкинути будь-які гордощі: нема тут чим пишатися.

Це не справжня сила. Справжня сила — це коли я видерлася на «Дев’ятихвосту лисицю», а біля ніг — труп Ян Ґвана, і я граю за власними правилами. Переможниця за власними стандартами. Ні на кого не покладаюся, крім як на себе.

Мені ніколи не повернути того відчуття, поки армія маніпулюватиме мною, немов фігуркою в театрі тіней.

Насправді я втілюю якраз найсумнішу перспективу. Я та, кого показуватимуть дівчатам (групі за групою), яких чепуритимуть, заганяючи до конкубінської долі. Родичі тицятимуть на мене (на цю приручену, розмальовану картинку мене), переконуючи доньок, як воно чудово, коли тебе продають до війська.

Мене вивертає. Кортить розпатлати зачіску, здерти із себе цю форму.

Але я не можу прогаяти нагоди знову потрапити в «Жар-птаха». Гірше, ніж стати дороговказом для хибної надії, — хіба зробитися ще одним дівочим трупом, який так легко викинути й забути. Тільки в хризаліді зможу вийти на арену якомога сильнішою і зухвалішою.

Шатл рипить і вивертає на новий поворот, мене кидає до віконця.

До мене рвучко простягається рука Лі Шиміня.

Скинувши брови, зиркаю на руку, тоді на її власника.

Той часто кліпає і знову прикладається до фляжки.

— Не пий стільки, — докоряє з переднього сидіння Сіма Ї. — Не можна ж труситися перед камерами!

Шкода, що нам не дістався симпатичніший Верховний стратег Джуґе — але, зважаючи на все, Сіма Ї був першим інструктором Лі Шиміня, по тому як витягнув його з трудового табору для засуджених до смертної кари. Не розумію, чого йому просто не забрати в підопічного випивку.

Лі Шимінь мугикає щось згідливе, відтак притискає фляжку до грудей і зосереджується на краєвиді за вікном. Знизу шиби тремтять доріжки сконденсованої вологи, намагаючись попри швидкість утриматися на склі.

Зціпивши зуби, дивлюся на його профіль, на татуювання «злочинець» на щоці. Він досі не відгукнувся щодо сказаного вчора ввечері. Це тривожить більше, ніж якби він зреагував миттєво.

А що ще гірше — тітоньки видозмінили його ще разючіше, ніж мене. Коли ми щойно вийшли з гримерок, я не могла повірити, чи це він. Щетина чистенько зголена, від чого він справді має вигляд на свої дев’ятнадцять. Чорна пов’язка на голові в танському стилі обгорнена навколо твердої шапочки, у якій має міститися вузол волосся, і нахабно приховує його ганебно короткий «їжачок».

Та найбільше мене збивають із пантелику його дурнуваті окуляри. Він роздивляється пустелю крізь лінзи, товстіші за денця горілчаних пляшок, а ділянка навколо повік тепер така спотворена, що якось не збігається з рештою обличчя.

Я думала, це такий хитрий фокус, щоб Лі Шимінь менше скидався на жонді, але виявляється, він має справжній лікарський припис. Він без діоптрій ледве бачить. Коли ліфт відчинився на вершині Муру, він аж назад відступив, ошелешений простором навколо.

Блукаю поглядом по його фігурі то сям, то там. Ніби мозок несамовито прагне його впорядкувати, осмислити, але несила. Отримує замість даних хіба нагромадження суперечливих ознак. Хань і жонді. Загроза і покірливість. П’яниця-злочинець і непереможний пілот. Залізний Демон і людське хлоп’я.

Раптом зауважую ще один характерний прояв того, що його так бентежно змінило: він не супиться.

О небо, так уся його насупленість була від того, що він примружувався?

— Як ти ото так занапастив собі очі? — випалюю: це перше, що він чує від мене з минулої ночі.

Лі Шимінь здригається та звертає увагу на мене.

— Навчанням попсував, — бурмоче, мандруючи поглядом по моєму обличчю, ніби намагається закарбувати кожну рисочку: а раптом утратить здатність бачити мене знову.

Від будь-яких його похмурих, чи примружених, чи ще якихось мармиз я не ховалася — а от тепер доводиться відвернути очі.

— Простеж, щоб він цього разу не нашкодив оцією штукою, — попереджає Сіма Ї, косячись на мене.

— А якої шкоди можна завдати окулярами? — цікавлюся глузливо.

— Ну, скажімо, розбиваєш лінзи, вигострюєш найбільший уламок об підлогу камери, ховаєш скалку до коміра й намагаєшся перерізати нею горло солдатові. — Сіма Ї хитає головою, Лі Шимінь відвертається до вікна з відчутно понурішим поглядом. — Серйозно, у мене може не вийти вихопити їх удру… — Стратег придивляється до мене. — А що ти така вражена?

— Ду… Нічого я не вражена! — Змахую руками. — Я… і чому це я повинна відповідати за його поведінку, власне?!

— Ти тепер йому фактично за дружину. Маєш бути.

Нищівна втома стискає мені обличчя, мозок, кістки — геть усе. Присягаюся, люди ніяк не можуть визначитися з тим, хто має бути нетямущими немовлятами, не здатними кроку ступити без нагляду: чоловіки чи жінки.

— Стратегу Сімо, — буркає Лі Шимінь і кривиться зі втомою, несподівано схожою на мою. — Дайте їй спокій. Ні за що, притаманне мені, вона не відповідає.

— Так, і хіба я схожа на людину, яка здатна його контролювати?

Сіма Ї фиркає.

— Та прошу! З усіма він може бути як дикий звір, а до своєї дівчини — ніжне телятко. Бачила б ти, як він панькався зі своєю останньою партнеркою. Я ледь витримував бачити всі ті сюсюкання.

Заклякаю на місці.

— Зі своєю… ким?

Слово «партнерка» можна вживати тільки щодо Гармонійних Пар. Конкубіну так називати не можна.

На обличчі Лі Шиміня проступає біль.

— Стратегу Сімо!..

— Ну, так, про це ніколи не повідомляли публічно. Була одна дівчина, про яку ми гадали…

— Сімо Ї! — уже вголос волає Лі Шимінь.

Крик ніби виривається йому з грудей і каменем урізається в холодне тріскотливе повітря.

Я втискаюся в сидіння. Ще ніколи не чула від нього нічого гучнішого за бурмотіння, і тепер зрозуміло чому. Довкола на всіх сидіннях схоплюються охоронці, хапаються за зброю.

Шатл наштовхується на вибоїну, нас усіх швиргає. Пульс калатає мені під схололою шкірою.

Брови Сіми Ї злітають на лоба, але за мить він опановує себе й зупиняє солдатів владним жестом.

— Не треба про неї, — каже йому Лі Шимінь, відтак повертається до мене. — Вона померла.

У голові мені крутиться й мерехтить рій запитань (як це він мав партнерку, якщо після боїв із ним поряд не вижила жодна з дівчат?), але навколо нього повітря згущується так відчутно, що аж задихаюся. Він стискає фляжку, і помітніше проступають численні шрами, якими помережано його пальці. Мене проймає дрож. У такі миті я перелякано усвідомлюю, скільки люті й агресії він у собі стримує. І всякої миті вони можуть перехлюпнути через край. Це я дуже необачно його дістаю і топчуся по всіх його мозолях.

«Два тижні», — нагадую собі й намагаюся розслабитися. Мені треба протриматися лише ці два тижні, а потім — матч-реванш із ним. Смертну плоть зірвано, кістки розпорошено, а все, що живе в нас обох, однакове за жорстокістю.

Вдруге я не схиблю.

Роздiл шiстнадцятий

Некоронований король i безсердечна королева

— Шиміню, пригорни її до себе, — командує Сіма Ї, коли ліфт із Муру вже торохтить донизу. — Ось і ваш вихід.

Лі Шимінева рука торкається моїх плечей, і я щосили намагаюся стримати паніку. Вузький рукав його струмопровідного костюма визирає з-під пілотського верхнього вбрання, густо-білим підкреслює кожен вигин і западину його м’язів, разюче контрастуючи з моєю чорною формою. Від тепла й ваги цієї руки, від його задушливої близькості в мені стискається кожна клітина й тремтить кожна судина.

Але опиратися не вийде, вибору в мене немає. Щоб не відставала від Сіми Ї, мене мусив тягати повсюди вартовий. Ціпка мені не дадуть, бо… Не знаю, бояться духу лисиці чи щось таке. Тепер обов’язок тягання має перебрати на себе Лі Шимінь, бо солдати не повинні маячити в кадрі разом із нами, щоб ми не мали небезпечного вигляду. Комір на пілотовій шиї — доказ того, що він під контролем, а його рука на моєму плечі — доказ того, що я під контролем.

Крихка рівновага.

«З перев’язаними ногами усвідомлюєш усю цінність родинних зв’язків. — Мозок іржавим ножем прорізує бабусин голос. — Ніхто не може нічого зробити самотужки. Мусимо покладатися одне на одного».

Ага. Тепер, щоб кудись подибати, мені доводиться давати себе мацати дивним чоловікам. Ото дякую тобі, бабусенько.

Я киплю від злості, усім видом намагаючись показати: ні, мене не «приборкали», але тієї миті, коли двері ліфта відчиняються, відкриваючи простір, сповнений будівель і людей, ладних пильно стежити за кожним моїм рухом, кров мені холоне в жилах. Проте до мозку цей холод надходить заспокійливо: у ньому вимальовуються картини поступової помсти. А щоб приспати увагу тих військових, котрі прагнуть мене негайно стратити, виконую вказівки Сіми Ї: уся малію і не зводжу очей з брукованої доріжки, що перетинає табір, — граю роль ходячого знаряддя Лі Шиміня.

Це виявляється не так просто — коли за кілька секунд стає зрозуміло, що для прямоходіння підтримка потрібна не тільки мені. Лі Шимінь так само навалюється на мене, і ноги йому загрозливо заплітаються. Мені доводиться теж обхопити його за спиною.

— Казали ж тобі стільки не пити! — шиплю й тієї самої миті відчуваю відразу сама до себе: оце типова примхлива дружина.

— Перепрошую, — задихано бурмоче він.

— А який сенс? У тебе ж усе одно випивка понад усе!

На це йому немає чого відказати. Просто відпливає каламутним поглядом кудись у неозору далечінь.

Зосереджуюся на тому, щоб підлаштуватися під його ходу, аби ми не зганьбилися й не гепнулись тут на рівному місці. Чорні лінії на білих лосинах його струмопровідного костюма губляться в міцних черевиках, а на моїх білі лінії тягнуться до пари крихітних черевичків, схожих на бозна-що: з гроном кривуватих метеликів, недбало вишитих на чорному полотні.

На тлі тужавіння грозових хмар обабіч стежки черепичні дахи навчальних корпусів виблискують, наче пазурі на лапах звіра. Навколо вештається не так багато роззяв — переважно пілоти люльками попихкують, — але за вікнами люди смикають одне одного, і до шибок кидаються цілі зграйки витріщак. Осяяні вогниками, що прозирають крізь похмурий присмерк, тицяють у мій бік пальцями, щось вигукують і липнуть масними поглядами до кожного сантиметра мого тіла. Намагаючись опанувати себе, довгими ковтками вдихаю прохолодне повітря, що вже похрускує від напруженого чекання близького дощу. Звук шатла, тепер такий далекий, безтілесний, мов лемент примари, притягує мою увагу, і я озираюся через плече.

Ця ділянка Великого муру — з тих, що справді мають захопливий вигляд: різко вимальовується на тлі похмурих хмар, що клубочаться з улоговини, — стримить на висоті, від якої перехоплює дух. Шатли, що ширяють над нею, здаються крихітними, ніби в’юни. Над краєвидом, наче велетень, який наглядає за людством, височіє сторожова вежа Кайхван, а в ній перебувають найвизначніші стратеги, а ще міститься озброєння прикордоння Свей-Тан. Погляд затримується на ній ще мить, немовби випалює слід, перш ніж відірватися.

Сіма Ї проштовхується крізь двері ресторану, і нас огортає липка спека, наповнена гомоном голосів і дзенькотом виделок. Я відсахуюся — ніколи не бачила стільки людей в одному місці одночасно.

І тут звідусіль блимають спалахи камер. До нас збігаються репортери з акуратними вузликами на маківках і в стерильно чистеньких модних халатиках. Солдати покрикують на них, щоб дотримувалися відстані, а Сіма Ї веде нас до наїдків. Усередині я вже ошаліла, немов дух, переляканий новорічними петардами, утім лице старанно тримаю цеглиною. Від столиків, повз які ми проходимо, у нас стріляють поглядами — але присутнім напевно наказали не звертати на нас особливої уваги. Вони реагують значно стриманіше, ніж ті, хто назовні. А ще тут така купа персоналу різного штибу, що починаєш розуміти, скільки праці потрібно, щоб підтримувати Мур у робочому стані. Солдати в оливково-зеленій формі сьорбають із величезних мисок із локшиною та кашею, від яких лине пара, так, ніби в них лишилося десять секунд, щоб усе доїсти. Технічні працівники в неонових жилетах, накинутих на туніки, жадібно наминають із ще більших мисок. Стратеги та майбутні стратеги в сіро-блакитних халатах стукотять по планшетах, поки їжа вистигає.

Але справжні зірки тут вочевидь пілоти: безтурботно гомонять, не стишуючи голосу, розкуто вибухають реготом. Під масним світлом мерехтять їхні корони: тут і стилізовані звірячі роги, і риб’ячі плавники, і крила метеликів, і всяка всячина. Коли хтось із них проходить між столами (особливо якщо це Залізний Лицар, спроможний тягати немалу духоброню), усі розступаються. Впізнаю одного з реклами, і мені аж шлунок підскакує. Спокійно, нагадую собі, нема чому чудуватися.

Зрештою, тепер я сильніша за них усіх.

Лише як підходимо до їжі, бачу інших жінок: на великій кухні за запітнілими вікнами метушаться тітоньки в заплямованих фартухах. Розливають соєве молоко, смажать хлібні палички, помішують кашу та відкидають локшину на друшляки. Похмуро озираюся на столики, шукаючи чорну форму, як-от у мене: де ж тут ті дівчата-щасливиці, яким дозволили показатися назовні разом із хлопцями, щоб підживити ілюзію, буцімто світ справедливий, а надія є.

Замість цього помічаю ранговий табель на стіні. Імена пілотів та їхні відповідні бойові бали висвічують неоном на чорному екрані у дві колонки: одна загальна для Хвасі, друга окрема для Свей-Тан. Мені в обличчя світять спалахами, тож прочитати рядки важко, але щоб зрозуміти, хто на першому місці, і вчитуватися не треба.

Верхній рядок в обох колонках порожній.

Ковзаю поглядом на Лі Шиміня. Той невідривно витріщається просто перед собою. Мені дає нездорову втіху те, як армія в такий спосіб його карає і знущається над ним, а інших сильних пілотів змушує зненавидіти Лі Шиміня до чортиків. Пілотові з найкращим рейтингом мають щорічно вручати відзнаку «Король пілотів», до якої видають незлецьку грошову винагороду для родини переможця. А за ті два роки, що він у справі, її ще не вручали.

Не може він зробитися визнаним лідером, а став лише перешкодою, яка стягує інших донизу.

Примружуюся й намагаюся розібрати, хто ж нині перебуває на безталанному другому місці. Зазвичай це напружені перегони між…

Раптом написи на екрані змінюються на чорно-біле зображення з кількома рядками підпису.

Портрет Ян Ґвана.

Отакої.

Це його некролог.

На спині, неначе конденсат на металі, проступає піт. І не тому, що мене мучить провина, а тому, що ресторанний гамір помітно стишується й завмирає. Тільки репортери далі дзижчать, як ті оси.

Якщо досі комусь вдавалося справно мене ігнорувати, то більше трюк не спрацьовує. Погляди врізаються в мене гострими лезами, виблискуючи жадобою покарання. Присягаюся, в туманних натовпах за столиками розрізняю навіть Сін Тяня, пілота «Безголового воїна». Руку смикає фантомним болем від його трощівної хватки, коли він відтягав мене від тіла Ян Ґвана. Синці досі не зійшли, лишилися хворобливо-зеленуваті плями.

Мене охоплює відчай, заливається у всі члени, немов цемент у Мур, кінцівки німіють аж до нігтів. Не варто було багатіти думкою про те, як усі ці військові ненавидять Лі Шиміня, — мене вони, мабуть, ненавидять значно дужче. Не хочеться й уявляти, що вони ладні зі мною зробити, аби мені поплатитися за те, що позбавила життя їхнього золотого улюбленця.

Як я змогла б переконати їх прийняти мене?

***

Репортерам дозволили поклацати нас усього декілька хвилин, відтак Сіма Ї відправляє їх додому.

По сніданкові з чайних яєць[2], соєвого молока, смажених хлібних паличок і супу з вонтонами[3] (їх так прозвали через те, як вимовляють на півдні слово «хундуни», мимохідь розповідає нам Сіма Ї) стратег запрошує нас до парної руханки, яка називається «танці на льоду». У тренувальному комплексі є штучна ковзанка, що імітує замерзлі озера північної провінції Цін, звідки походить ця забавка. Довгий час, пояснює Сіма Ї, для поліпшення синергії Гармонійних Пар стратеги використовували звичайні танці, але додавання льоду до формули аж так підвищило ефективність, що навіть стратеги з провінцій, де теплий клімат, тепер упроваджують цей метод. Нестабільність ковзанки змушує партнерів співпрацювати й спиратися одне на одного, щоб виконувати на ковзанці базові вправи.

Принаймні в теорії.

Після цілісінького ранку, проведеного в спотиканні на льоду, витримуванні пекучого болю в ногах, після нескінченного шарпання й виведення з рівноваги одне одного та вкривання синцями на кожній доступній діляночці тіла — Сіма Ї веде нас назад до ресторану обідати, а в нього пика похмура, як сьогоднішнє небо. Не знаю, на що він чекав. Ми пара, яка лише вчора надала «Жар-птахові» небувалої чудернацької форми: що крутішого ми могли вчинити за двадцять чотири години?

— Хіба важко просто співпрацювати? — пускається в чергову тираду Сіма Ї, поки ми з металевими тацями із жирним супом та смажениною тупцюємо до столика. — Слово честі, ви найгірша пара, яку я коли-небудь…

І тут на нього налітає підсобний працівник, який кудись поспішав з усіх ніг.

Чітко спостерігаю мить, коли таця вилітає зі стратегових рук, але вдіяти щось безсила. Миска з яєчно-томатним супом перевертається на нього. Обидва хором скрикують, але Сімин крик переходить у відчайдушне завивання, коли гаряча страва заливає його вбрання. Миска летить на підлогу й підскакує там у паркій калюжі.

Із рота Сіми Ї вивергаються куди вигадливіші прокльони, ніж можна було б уявити. Працівник вибачається: нескінченно кланяється, стискає руки і трясе ними без упину.

— Уфф!.. То обідайте спочатку ви, а я піду перевдягнуся, — каже Сіма Ї й чалапає геть, скрапуючи супом із подолу. Винуватець кидається за ним, як переляканий щур.

Розгублено кліпаю на це бурхливе відбуття, проте з нами залишаються двоє охоронців. Сідають за незайнятий столик обік нас.

Тепер я вже й не знаю, чи охороняють вони публіку від нас, чи нас від публіки.

Занурююся у свою тарілку, де навалено рису й овочів, ігнорую кровожерні погляди звідусіль. Особливо старанно оминаю поглядом табло, на якому що кілька хвилин, як я виявила за сніданком, крутять рухомий меморіал нещодавно загиблих. Я вже подумувала попросити Сіму Ї прибрати звідти Ян Ґвана, але не хочеться йому показувати, яка я насправді налякана. Та й від очевидного порушення традиції всі хіба ще сильніше розізляться.

Запихаюся їжею якомога швидше, аж тут за сусіднім столиком зчиняється гучна суперечка.

У мене мало шмат у горлі не застрягає — та, на щастя, мене це не стосується. Один пілот розкричався про позичені гроші, а другий у відповідь волає, що з того «поганий товариш».

Ресторанною залою прокочується хвиля вигуків і свисту.

— А побийтеся! — гукає хтось зі сміхом.

— Бійка! Бійка! Бій-ка! Бій-ка! — підхоплює решта.

Суперечка розпалюється, наче розжарена пательня, на яку бризкають олією.

Наші вартові уважно завмирають, напружено схопившись за свої таці. Я вже ковтаю, напхавши повний рот, не пережовуючи. Забратися б звідси, перш ніж…

Першого удару вже завдано.

Половина присутніх у ресторані підхоплюється на ноги, вибухаючи вітальними вигуками. Столи з рипінням відсовують у боки, всі кидаються в бійку. Чоботи гупають із таким лунким звуком, неначе на залізний дах спадає буревій. Я відсуваюся на край ослона й торкаюся липкої від жиру стінки, стискаючи палички для їжі. Наші охоронці підхоплюються й розштовхують ліктями натовп, що небезпечно скупчується біля нас. Пілот, на якому частина земляної жовтої уніформи, з реготом відступає трохи назад.

Тут він помічає нас із Лі Шимінем. Посмішка розпливається в щось зловісніше. Він зиркає на нього, на мене, відтак на порожні місця обік нас.

«О, ні», — благаю подумки.

Він сідає біля мене, і я мало не скрикую вголос. Переважна частина його духоброні золотистою сіткою обхоплює тугі рукави струмопровідного костюма й скошені плечі білої пілотської куртки, а рукавиці й ромбоподібний нагрудний знак — суцільні. Це десь приблизно клас «граф», перший із рангів Залізних Лицарів. Духотиск у нього має бути «всього лише» понад дві тисячі.

Але тут уже не важить, на скільки одиниць ми з Лі Шимінем його переважуємо. Коли ми самі без броні, це нам аж ніяк не допоможе.

— Ва сай, які люди! — кидає пілот із глузливим подивом, ледь чутно за галасом натовпу. — Сам Лі Шимінь, Залізний Демон, власною персоною!

Лі Шимінь старанно пережовує паросток квасолі, не звертаючи на того уваги.

— А знаєш, вигляд у тебе значно… дикіший, ніж я гадав. — Пілот, гигочучи, прихиляється до стільниці. Собачі вуха на золотій короні настовбурчилися, підкоряючись сигналам його спинного мозку, що тоненькою смужкою духометалу побігли вздовж потилиці. — А чи ти певний, що не розкрутиш «Птаха» так, що знесеш Мур і повпускаєш решту жонді, або не скоїш чогось у такому дусі?

Заклякаю з повним ротом рису та квасолі.

Виринає спогад, до того ж не мій власний — це окрайчик, спійманий у Лі Шиміневому внутрішньому світі. Як він вкладає цеглину за цеглиною, укріплюючи Великий мур, щомиті під загрозою удару електричним струмом.

Аж відчуваю приплив жовчі, немов здіймається лава із жерла вулкана.

Мені не варто встрявати. Та й не треба буде, якщо Лі Шимінь візьметься боронити свою гідність.

Але той тільки нижче схиляє голову й жує собі далі.

Я проковтую їжу, немов розпечену вуглину, і голосно проказую:

— З чого ти це взяв, коли він провів уже десяток битв? І якщо ти не в курсі, розумнику, — то він працював на будівництві Муру.

Броня скрегоче: пілот обертається до мене. Повітря охолоджується на кілька градусів, аж шкіру поколює. У чоловіків-пілотів нечасто трапляється їньський різновид ци — відомим винятком був хіба сам Цінь Джен — тож мені потрібна щонайменше ціла секунда, щоб усвідомити, що я не вигадала це відчуття. Провідний тип ци у цього хлопа має бути водяний, а це переважно жіночий вид. Крізь його земляну броню сотається його всепроникний холод. Очі йому не зблискують, а поволі густішають, чорно крижаніють.

— А, це ти та дівка, що вбила Ян Ґвана? — цідить, розтягуючи слова.

Його нав’язливість, ця бійка — у мене таке відчуття, ніби навколо рій мух лізе в очі й вуха та заважає зосередитися. Кидаю погляд у натовп: де вже ті охоронці? І де Сіма Ї? Скільки можна перевдягати той клятущий халат?

Витягаю зі своєї порції завеликий шмат імбиру.

— Хіба я винна, що він зі мною не впорався.

— Отак? А що за фокуси ти з ним учинила?

— Це секретна інформація. Ти не таке вже велике цабе, щоб про це знати.

У нього аж око смикається.

— Я Ван Шицон, пілот класу «граф» хризаліди «Небесний пес».

— Та хоч дідько лисий.

Той різко втягує повітря, відтак видихає зі сміхом. Щириться на Лі Шиміня.

— От же яхида, га?

Ми не вшановуємо його відповіддю.

— А ти хіба правда дух лисиці? — сопе він мені вже просто у вухо.

Розвертаюся, збираючись дати йому ляпаса, та він хапає мене за зап’ястки. Наповнені земляною енергією рукавички заряджають його такою нелюдською силою, що я задихаюся від пронизливого болю.

Лі Шимінь кидає палички на стіл і відштовхує нападника від мене. Від поштовху стіл розвертає кутом до нього. Ван Шицон поточився назад на ослін, прибравши глибокого обурення на лиці.

Схилившись над столом, Лі Шимінь дивиться на нього згори донизу. Повідець брязкає об тацю.

Бачу, як Ван Шицон зиркає на ланцюга. Бачу, як блискавичною змією вихоплюється його рука. Не бачу, як саме відбувається катастрофічне падіння.

Повсюди розлітається їжа. Мене забризкує жиром. Здригаюся, аж тут від побаченого мені повітря в легенях стає: Лі Шимінь, накинувши повідець на шию Ван Шицонові, тягне того подалі від мене, а той лише брикається й задихається.

Він же душить людину власним ланцюгом.

Я не маю з того тішитися. Нічим добрим це не закінчиться. Та я можу хіба споглядати із завмиранням, відчуваючи, як у мені здіймається й тріпоче єдине слово: «Нарешті».

2 Традиційна китайська закуска: напівзварене яйце злегка розбивають і доварюють у чаї із соусом або спеціями.

3 Родичі пельменів; різними китайськими мовами їх називають по-різному.

Роздiл сiмнадцятий

Цiлковито зрозумiлий

За кілька секунд натовп уже помічає, що за їхніми спинами розігрався ще один спектакль. Відтак дедалі більше з них розвертається, перезираючись через плече й поплескуючи приятелів по руках. Очі запалюються, вигуки гучнішають. Навіть початкова бійка стихає, і тепер задираки витріщаються в наш бік. Горлають наші охоронці, але їхні крики тонуть у загальному гаморі. Рухлива юрма змикається перед солдатами, відрізаючи їх від нас.

— Шицоне! — з натовпу видирається ще один пілот.

На плечах та передпліччях у нього частина червоної вогняної броні, і він спрямовує заряд ци через долоню в рукавичці.

Лі Шимінь відхиляється, випускаючи Ван Шицона. Червона блискавка пролітає просто перед носом Лі Шиміня й розбивається об стіну. Тріски сиплються на стіл. Я скрикую та затуляю очі від порохів.

Але мушу спостерігати далі, дарма що крізь пальці. Поки Ван Шицон, хриплячи, підхоплюється з підлоги з буряковим обличчям, а жовта броня масно блимає, Лі Шимінь кидається на другого нападника й засаджує тому ліктем у горлянку. Пілот задихається, борсається. Стусан у щелепу відкидає його в інший бік, потім Лі Шимінь хапає його за потилицю й тягне донизу. Удар коліном — і з носа противникові струменить кров.

«Вогняний» пілот задкує, виючи й тримаючись за обличчя. Лі Шимінь ухиляється від кулака Ван Шицона. У мене стискається живіт. Вибух ци з броні земляного типу життю не загрожує, але пряме попадання в будь-яке місце гарантує зламану кістку або незлецьке поранення.

Святі небеса, та де вже ті охоронці? Хай там як Лі Шимінь загартувався у в’язниці, йому не по зубах битися відразу з двома супротивниками в духоброні.

Проте, коли він обмінюється ще кількома тичками з Ван Шицоном, я трохи видихаю. У його нібито нетверезих рухах є своя тактика. Він невпинно крутиться плавними колами навкруги Ван Шицона, блокуючи його удари. Ніби він легенька порошинка, а не хлоп, удвічі кремезніший за мене. Отож Ван Шицонові рукавички нічим не зараджують. У нього не виходить завдати жодного удару, а Лі Шимінь далі штовхає його ліктями, ляскає по пиці. І все під час руху. Оберт за обертом, із запаморочливою грацією, яка була б доречніша там, на льоду. Це здається зайвими вибриками, аж тут Ван Шицон спромагається вдарити його ногою посеред оберту. Лі Шимінь хапає його за ногу, виводить із рівноваги не спиняючи оберту, а тоді наступає йому на верхню частину стегна. Лунає відчутний хрускіт, і пілотова нога вигинається до неприродного кута. Усі навколо ахають від пронизливого гортанного крику. Навіть я не можу стримати зойку.

Лі Шимінь поправляє окуляри: несподіваний рух посеред цього тваринного божевілля. Жага крові в його очах будить у мені щось первісне й глибоко закорінене, щось, що робить його таким…

Цілковито зрозумілим.

Тепер я розпружуюся. Дикі вигуки й виття гучнішають, але я їх більше не боюся. Поволі почуваюся в цьому звірячому кублі цілком природно.

Лі Шимінь шпурляє Ван Шицона на підлогу, і тут на краєчку зору мені спалахує червоне світло.

«Вогняний» пілот знову стріляє своєю ци. Вихоплюю свою металеву тацю та жбурляю в нього. Вона влучає пілотові в груди, той заточується і втрачає рівновагу. Це дає Лі Шиміневі потрібну мить, аби підскочити до нього, завернути йому руку за спину та розквецяти пику об край столу. І ще раз. І ще. І ще.

У того вибито зуб, розсічено губу, з рота ллє кров. Якоїсь миті його налиті кров’ю очі ловлять мій погляд.

Позираю на нього незворушно: онде в стіні зяє дірка — аж така дірка могла бути в грудях у Лі Шиміня. Беру палички й повільно прожовую ще один стручок квасолі, крутячи хвостик у губах. Азарт битви вочевидь заступає будь-які претензії та упередження проти Лі Шиміня. Юрба глядачів скандує його ім’я, і ці вигуки враз стають більше схожими не на оклик, а на хорове завивання вовчої зграї.

Щойно здавалося, він уже не здатен зупинитися, аж тут у його очах знову засвічується глузд. На обличчі проступає кисла гримаса. З невдоволеним бурчанням Лі Шимінь востаннє хряскає «вогняного» об стіл, відтак відкидає на підлогу.

Зі столу і з Лі Шиміневих пальців скрапує кров. Чоло біля пов’язки блищить від поту. Груди рвучко здіймаються.

Він дивиться мені в очі.

Ой.

Заковтую свою квасолю, мало не вдавившись.

Ось маєш. Хлоп геть очманів.

І наступна буду я. Тепер мені час заплатити за все, що…

— Дякую за допомогу, — каже він, ледь чутно за невщухлим гамором. — Ти як, усе гаразд?

Соваю щелепою, неспроможна видати ані слова. Спочатку мені здалося, що недочула, але переміна в його погляді підказує: ні, таки не помилилася.

— Та… — Чухаю почервонілі зап’ястки. — Я нормально.

— Добре. Вибач. — І стягує з голови ослаблену пов’язку, трусить головою, вивільнюючи свою дику зачіску.

Погляд ковзає вбік, тоді кудись донизу.

— Вибачити? За що?!

Він проводить закривавленою, пораненою рукою по волоссю.

— Нікому від того добра не буде. Я, певно, все нам ускладнив.

Ну, власне, так.

Проте, відшукуючи в собі обґрунтовану здатність про щось тривожитися, усе, що знаходжу, — це тихе полегшення, подібне до спокою, який відчувала перед смертю, усвідомивши, як сильно зневажаю життя.

— Якщо тверезо… — Видаю щось середнє між смішком і пирханням. — Ми від самого початку були приречені. Світ ніколи не подарує нам того, що ми накоїли, і завжди трапиться хтось, кому залюбки нас помучити. І не те щоб ми здобули б якусь повагу, якби лягли та й чемненько підкорилися.

Лі Шимінь роззявляє рота, тоді теж пирхає.

— Ага. Так і є.

Знову зазирає мені в очі — і цього разу на обличчі мерехтить ледь помітна усмішка.

Тут мене пронизує різке дивне відчуття, ніби в грудях одночасно спурхнула сотня метеликів. Відриваю погляд від нього, кліпаю.

Ураз втискаюся в стінку від гучного бабаху. Долітає хмарка порохового диму. Це один із вартових випустив у повітря попереджувальний постріл. Натовп нарешті розсмоктується, захоплені вигуки перетворюються на налякані або роздратовані.

Солдати обступають наш стіл. Хапають Лі Шиміня за руки й плечі та намагаються притиснути до столу, але їм це не вдається, поки він не розпрямляється, а тоді опускається добровільно.

— Щось тут не так, — каже мені, поки на ньому заклацують кайданки. — Будь обережна. Не…

Тут на нього натягають темну сталеву маску й закручують гвинтом збоку. Зіниці йому розширюються й світяться жахом. Він борсається запекліше, хрипить і корчиться — та хтось устромлює йому в шию голку шприца.

Лі Шимінь із затуманеним поглядом хилиться на стіл. Його тягнуть геть, подалі від стогонів і скиглень побитих пілотів, над якими вже клопочуться інші солдати. Лише коли він зникає з поля зору, я усвідомлюю, що обома руками затуляю рота й нестримно трясуся.

Роздiл вiсiмнадцятий

Iнша дiвчина, якою я б не хотiла бути

Коли за Великим муром згасають останні промені сонця, Сіма Ї із солдатами відвозять мене шатлом назад до камери Лі Шиміня й заштовхують досередини.

— Завтра вранці на той самий час. Будь готова! — кидає Сіма Ї вже без жодних решток терпіння в голосі й затраскує двері.

«Гуп!» — дзвінко відлунює межи стін, аж у повітря спурхують грудочки порохів.

Чесне слово, його мало грець не вхопив, коли він повернувся до ресторану в чистенькому. Аж голос зірвав, коли волав, що він «на десять хвилин вибіг» і яка ми «кошмарна пара» — а відтак прихитрився зменшити Лі Шиміневі термін у карцері з трьох днів до одного, зважаючи на «особливі обставини».

Тяжко видихаю і падаю на ліжко.

Долоня намацує холодне зашкарубле простирадло. Зусібіч нависає бетон. Тиша шириться, підкрадається до мене, стискаючи серце острахом.

Негайно схоплююся і шукаю собі заняття.

От уже дурниці які! Я мала б відчувати полегшення, що не замкнена знову наодинці з Лі Шимінем, а не сіпатися.

Дівчачі штучки у вбиральні під раковиною тепер мають для мене інакший вигляд: мені вже відомо, що в нього була партнерка.

Під час індивідуальних занять по обіді, поки Сіма Ї розповідав мені подробиці про хундунів, хризалід і ци, я намагалася вивідати більше інформації про цю дівчину. Сіма Ї зізнався лише, що її звали Веньде і вона мала достатньо сили, щоб разом із Лі Шимінем початково запустити «Жар-птаха» з луски рідкісного хундуна класу «король», але не пережила їхньої першої справжньої битви.

Зішкрібаю з обличчя шари макіяжу, витягаю мішечок зі знеболювальними травами, що колись належав їй.

Двері вбиральні риплять.

Випростую спину. Озираюся через плече. Порожнеча дверного отвору, здається, викривляється, тягнеться до мене.

Та я струшую переляк так само хутко, як він на мене налетів. Якщо та дівчина має здатність переслідувати живих, то щиро сподіваюся, вона не марнуватиме таку силу на мене.

— Подруго, йди кудись деінде, — кажу вголос утомлено. — Убий когось іншого.

Тиша.

— На поміч… — мурмочу.

У відповідь — тиша.

Атож. Якби пілотеси-конкубіни мали бодай якусь владу, армію вже викосили б.

А може, дівчата й намагаються. Може, їхні душі переселяються в хундунів. Це тривожна думка…

У двері камери щось потужно шарахає.

Мені мало душа з тіла не вистрибує. Недвижно заклякаю, вхопившись за раковину, серце калатає.

Хтось там волає, але слів не розібрати.

Я мовчу, і стукіт стає дедалі настирливішим. І крики теж, але я наразі їх не розбираю.

— Що таке? — вигукую.

Мене пробирає від прикрощів і нервового напруження. Чи там хіба не тямлять, що я не здатна відчинити зсередини?!

— Та ну, що коїться?! — Облишивши трави, кульгаю до дверей. — Я ж не можу…

Замок скрегоче. Двері відчиняються.

Вривається якийсь чолов’яга в каптурі.

Тільки-но я встигаю вискнути, аж мені вже натягнули мішка на голову. Верещу й відбиваюся що є духу, але мене луплять лицем об стіну. Вилицю пронизує біль. Голову роздирає різкий дзвін.

Усе ж таки кидаюся до дверей. Аби вибігти й затраснути. Тоді він не зможе…

Тут на ногу мені опускається важкий черевик.

У мене перед очима темнішає від болю. Безвладно валюся йому на руки.

Він кидає мене на ліжко й сідає зверху, притиснувши своєю вагою. Хапає за горло й здушує.

Тепер у мене зірки замигтіли перед очима. Уся кров, здається, кинулася в голову, її розриває від тиску. Дряпаюся, відштовхую його руки, але пуття від того небагато.

— Це тобі за полковника Яна, — люто шипить крізь зуби.

Це Сін Тянь, пілот «Безголового воїна». Прийшов помститися за дружка.

Марно борсаюся, ноги теліпаються й копають порожнечу. Очі пече від сліз. Ні, не так я думала померти. Так не…

— Ану відійди від неї! Геть!

Від цього голосу все, що калатало всередині, вмить завмирає.

У камеру вривається тупіт. Хватка на горлі послаблюється, я хапаю ротом повітря. Сін Тянь злізає з моїх ніг, і я відкочуюся на ліжку. А він уже б’ється з прибулим. У тісній кімнатці лунають зойки. Неслухняними пальцями стягаю мішка з голови.

Сін Тянь вимітається. Зі мною в камері лишається хлопець у сіро-блакитному вбранні студента-стратега, він задихається й однією рукою тримається за око. Це Їджі.

Роздiл дев’ятнадцятий

Моя Полярна зоря

Не може цього бути.

Не може він тут бути.

Я що, зомліла й марю?

— Ох боже, Дзетянь…

Він падає на ліжко поруч зі мною. Рука торкається мого обличчя.

Дихаю похапливо, мов загнана коняка. Не можу втямити, чи це не марення. У щоці, якою мене гепнули об стіну, пульсує вельми реальний біль, але коли ж це в мене нічого не болить? Проводжу пальцем по тонких рисах його обличчя, проте пальці досі так трусяться, що нічого як слід не відчувають.

Око, яке він затуляв, уже геть розчервонілося, утім з-під його пухнастих вій так само світиться щира любов, змішана з таким самим щирим жахом у рівних пропорціях.

Кидаюся йому на груди й заливаюся хрипкими риданнями, міцно вчепившись у його халат.

— Як мені шкода! — Він притискає мене так, ніби я, якщо не триматиме, розчинюся в повітрі. — Я мав би вислизнути раніше. Я ж бо розумів, як це підозріло, коли Лі Шиміневі дали змогу наламати таких дров і ніхто його не зупиняв.

Я ще кашляю і хлипаю, а в голові вже паморочиться від здогадок. Хапаю Їджі за руки, щоб якось триматися в реальності. Суп, виплеснутий на Сіму Ї… бійка… пілоти, що підбурюють Лі Шиміня…

Як це все пов’язано? Скільки з того всього навмисного?

— Усі хочуть моєї смерті, — виривається мені зі здушеного горла.

У животі здіймається нудота. Плечі ніяк не бажають припинити тремтіти, наче моїй душі вже годі й вона намагається навіки виповзти із цієї нікому не потрібної смертної оболонки.

— Треба поклопотатися, щоб під твоїми дверима поставили охорону.

Їджі розстібає халат і накидає на мене. Його й моє волосся ворушить легенький подув. У тьмяній камері спурхує аромат чорнила, зелені й весни, витісняючи спиртний дух, що ним просякнув кам’яно-задушливий простір.

Щільніше кутаюся в халат і ціджу:

— А ти як узагалі сюди потрапив?

— Скористався певними зв’язками. Проскочив на поточний курс для майбутніх стратегів.

— Нащо? — Штовхаю його, і тієї самої миті болісно відчуваю, як бракує цього тепла, цієї надійності. — От поглянь…

Торкаюся краєчка розпухлого, почервонілого синця навколо ока.

— А як інакше. — Він легенько стирає пальцем краплю з моїх вій. Важко ковтає клубок у горлі. — Тієї миті, коли побачив, як ти виходиш із «Дев’ятихвостої лисиці» живою, я зрозумів: мушу сюди потрапити та допомогти тобі, чим зможу. Я дізнався, що тебе поставили до Лі Шиміня, але вірив, що як хто і здатен пережити неможливе, то це ти. І ти таки пережила.

Їджі розпливається в широкій усмішці. З очей йому скрапують сльози, виблискують у брудному світлі заґратованої лампочки на стелі.

— А чому ж ти мені не дав знати?

Усмішка здригається, він зусиллям знову розтягує губи.

— Тепер ти партнерка Лі Шиміня. Було б нечесно повідомляти тебе, що я десь тут.

Він має слушність. Як я взагалі можу думати про цього вічно п’янючого душогуба, коли тут Їджі?

— Тобі треба йти, — кортить вимовити це з певністю, але руки самі тягнуться до нього, несила опиратися бажанню його торкнутися. — Я ж бо тобі казала облишити мене. Я тебе винила.

— Нічого страшного, я заслужив. — Він стискає мою руку та прикладає до свого серця. Воно колотиться аж неподобно шалено. — Іноді мені буває важко перестати вимагати від людей того, чого я хочу. Але не від тебе. Ти завжди тримаєш мене в шорах. Ти дала мені збагнути, що я вчинив жахливо, заявившись до тебе додому й поставивши тебе в незручне становище. Заради всього святого, я ж намагався тебе «купити». Навіть час розрахував так, що постукав у твої двері якраз перед тим, як прилетів говеркрафт, щоб заскочити тебе із твоїми сумнівами останньої миті. Вибач.

Я трохи суплюся: оце так далеченько сягнули його плани! Але ж він попросив вибачення, чи не так?

— Рада, що ти збагнув, де напартачив, — бурмочу, понуривши голову.

Локони з боків розпатланої зачіски спадають мені на очі.

— Так. — Він проводить кісточками пальців по моїй щоці. — Коли цінуєш людину за те, яка вона дивовижна, ти ж бо не вириваєш її з корінням, щоб сидіти та споглядати, як вона зав’яне у твоїх руках. Ти допомагаєш їй розквітнути й стати такою неймовірною, якою вона справді має бути. І ні, я не чекаю від тебе нічого у відповідь, не переживай, я не тисну. Я зробив те, що сам захотів.

Тут я знову розхвилювалася, заспокоєність як вітром здуло.

— Ти ж мріяв стати лікарем!

Їджі скалить зуби.

— Дзетянь, я молодий і багатий. Будь-коли зможу до того повернутися. А от ти? — Він підводить моє підборіддя кінчиком пальця. По тілу розливається тепло, наче десь поблизу гріє багаття. — Таких, як ти, мені більше не зустріти.

— Ох ти ж дідько. — Мені аж голос зривається до тоненького видиху. — Та ти й справді мене кохаєш.

Їджі витріщається на мене, відтак у нього виривається недовірливий смішок.

— Ну, гаразд, з’ясуймо дещо. Ву Дзетянь, ти мене надихаєш. Щоразу, коли втрачаю надію на те, що світ може змінитися, я згадую тебе. Згадую, як ти борешся за те, чого прагнеш, хай там що хтось каже, хай там що стоїть на твоєму шляху. — Він обіймає мене й шепоче кудись у маківку. — Ти моя Полярна зоря. Я піду туди, куди ти мене поведеш.

Серце мені розривається. З нього виплескується все, що стримувалося останні два тижні в усіляких буцегарнях. Притискаюся до нього та знову вибухаю нестямними риданнями, заливаючи слізьми білу тканину його нижньої сорочки.

***

Зрештою я знесилююся від плачу й просто тихо схлипую, поклавши голову на плече Їджі. Він ніжно гладить моє волосся. Мені прикро, що йому довелося мене рятувати, прикро, яка я слабка поза межами хризаліди, але це вперше за довгий-предовгий час усередині мене зароджується бодай якась подоба спокою.

Якщо з ним, то я не боюся і здатися ось так. Я могла б пробути так цілу вічність.

— Коли мені зв’язатися зі стратегом Сімою?

Шепіт Їджі пробиває в моєму спокої маленьку, але непоправну тріщинку.

Моя свідомість виринає з туману, в якому досі безтурботно плавала. Усе болісно гострішає. Обличчя стискається й німіє від холоду. Зазублини на стінах витріщаються на мене сотнями звинувачувальних очей. Якщо у військових є певний спосіб дізнатися точний час, коли Сін Тянь напав на мене, мусимо незабаром комусь про це доповісти, інакше розбіжності будуть підозрілими.

А відтак мені треба буде весь час проводити з Лі Шимінем. Військові не мають дізнатися, що ми з Їджі знайомі. Хто знає, як вони це вивернуть, щоб мене приборкати?

Розпач уже виграє у мене в голові похоронний марш, але я випростую спину та збираю нерви в кулак. Маю користатися часом як можу.

Прошу Їджі розказати все, що від мене приховали стосовно моєї неслави. Як насправді реагували глядачі та що саме вони взагалі побачили.

Він показує мені деякі коментарі з форумів. Я вже два тижні як тримаюся в топі популярних тем, попри те що Мудреці намагалися заборонити всі згадки про мене. Здебільшого це все розмірковування стосовно того, що ж я таке. Люди, здається, налаштовані вірити, що я або одержима, або взагалі не людська істота. Вони не можуть збагнути, як це «якась випадкова дівчина» може бути такою потужною, хоча Ян Ґван, Лі Шимінь і Цінь Джен до призову були цілком собі «випадковими хлопцями». Утім сьогоднішні фотографії переводять усю увагу на наш із Лі Шимінем вигляд. Із цікавості прокручую до самих кадрів, але від одного погляду на його руку на моїм плечі мене охоплює хвиля незручності.

Не можу я їх переглядати, коли поряд Їджі.

Хочеться сказати: «Ти ж бо розумієш, що це все брехня?» — але ж це звучатиме як виправдання, так тільки гірше стане.

Натомість змінюю тему: запитую — може він дізнатися, чи були вже якісь інші Залізні Вдови. Він каже, що може спробувати, однак армія тримає записи про колишніх пілотів під грифом цілковитої секретності.

Хай там як, я відмовляюся вірити, що в армійському ладі існує якесь природне підґрунтя.

— Як вони сміють не давати дівчатам керувати своїми хризалідами? — досадливо ціджу крізь зуби. — Це була б така допомога у війні!

Очі Їджі похмуріють.

— Яка родина відпустить сина на службу, якщо його зможе вбити дівчина? Ладен сперечатися, що Сін Тянь намагався тебе задушити не лише через Ян Ґвана. Він та інші пілоти тебе напевно бояться. Ти ж можеш убити будь-кого з них, затягнувши до хризаліди — де донині вони не відали нічого іншого, окрім власної влади. Вони гадки не мають, як із таким упоратися.

Зітхаю так, що видих триває років зо тисячу.

— Як же я втомилася бути дівчиною!

— Так, якби ти була хлопцем, ти б нині вже світом правила.

— Ох, не знаю, чи так це просто. Я все ж таки мала б бути правильним хлопцем. Мабуть, цього варто остерігатися, якщо звертаєшся з бажанням до якого-небудь духа. «Зроби мене хлопцем!..» Бах — і перетворилася на здоровезного, дебелого жонді. І всі мене так перелякалися, що воліють загнати до лісу. І що тоді тут удієш?

— Є таке. — Їджі замислено супить брови. — Ти це кажеш через Лі Шиміня, чи не так?

Я ціпенію.

— Я…

— Який він? — Їджі зберігає невимушений вираз обличчя, я б сказала, вольовим зусиллям. — Він тебе не ображає?

— Я… Я не знаю. Усього день минув.

— Він чимало п’є? — Їджі принюхується. — Тут такий дух, як на винокурні.

Відсовую шухляду з-під ліжка. Там виблискує купа фляжок.

Їджі аж очі вирячує, відтак суворо супиться.

— Недобре це. Варто йому кинути. Він-бо не зможе кермувати як слід у нетверезому стані.

— Чудово, то піди й скажи йому. — Затраскую шухляду. — Щойно він вийде з карцеру, по тому як голими руками відгамселив двох озброєних пілотів до напівсмерті.

— Годиться, — киває Їджі. — Тепер, коли ти дізналася, що я тут, я теж можу допомагати безпосередньо тобі.

— Гей, чекай, то був лише сарказм!

— Я розумію. Але все гаразд. Мені ж треба буде пояснити, чому саме я тебе врятував. І, чесно кажучи, я хочу з ним познайомитися.

Розтуляю рота. Затуляю рота.

— Нащо?!

Їджі різко вдихає.

— Гаразд, це звучатиме доволі дико, але весь минулий тиждень я копав інформацію про нього — і він не той, ким його виставляє преса. Він не казав тобі, що був зарахований до вищої школи «Фенікс Лонсі»? Одна з найкращих у провінції Тан!

— Вищої?

А я гадала, що він у найліпшому разі закінчив середню. Щось більше — то вже занадто для тих, хто не прагне стати вченим чинушею при Мудрецях, а іспити для чиновників настільки підтасовані, що їх майже неможливо скласти, хіба що ти зі знатної або заможної родини.

— Так, і він був одним із найкращих учнів на курсі!

Жваво розмахуючи руками, Їджі оповідає мені про свою пошукову розвідку з відстеження людей із Лі Шиміневого життя. Старий учитель Вей Джен казав, що Лі Шимінь весь час приходив на заняття зі свіжими синцями на руках та обличчі, сідав на гальорку й ні до кого не заговорював, але всі контрольні та іспити складав на відмінно. У нього були такі результати, що його просто не могли вигнати. Він підіймав середній бал усього курсу. А як він, хлопчина з родини будівельників, зміг дозволити собі вступ до вищої школи — про це відомо клубному вишибалі на ім’я Ючи Дзінде. Виявляється, Лі Шимінь бився на тому престижному турнірі, куди багатії ходять подивитися, як жонді лупцюють один одного. Відтоді він постійно вчитиметься поміж матчами, навіть коли світло зовсім тьмяне. Очі собі зіпсував, геть зіпсував, але все одно був одним з найкращих бійців. Усі вважали це за таємницю.

— Так це ж і є таємниця! — прохоплююся. — Він же просто не людина!

— О, стривай, ти ще не бачила його творчості. Особливо каліграфії. Розумію, що часто сміюся зі студентів-художників, але поглянь лишень!

Їджі дістає з халата планшет і перегортає на сфотографований вірш, писаний на папері, — тепер таке рідко трапляється через потребу зберегти ліси на теренах Хвасі.

Маю нагадати йому, що я селянська дівчина з прикордоння, яка не розуміється на каліграфії — я навіть тексту не прочитаю, такі стилізовані там символи, — утім щось у почерку Лі Шиміня мене вражає. Штрихи та лінії передають певний небуквальний зміст, ніби тон став видимий очима. І це тон вишуканості та сили.

Мушу відвести очі.

— Хай там як, але це дещо сумно. — Їджі позирає на рядки крізь утомлено понурі повіки. — Гадаю, він щиро намагався влаштувати своє життя до того… ну, ти знаєш. А вони судили його як дорослого. Дарма що йому було всього шістнадцять.

Серце стискається. Не треба було мені цього чути.

— Ми що, вже виправдовуємо вбивць через гарний почерк?

Їджі стривожено зводить голову.

— А відколи це тебе турбує вбивство не безвинних?

— Я не про те, що він скоїв із родичами, я про інші вбивства.

— А! Гм…

— Я просто от як думаю: єдина причина, чому ти аж так ним перейнявся, полягає в тому, що ти спочатку думав про нього якнайгірше. А щойно дізнався, що він не такий уже й монстр, як очікувалося, залишилося думати про нього тільки ліпше. І значно ліпше, аніж він на те заслуговує.

Морщусь, відганяючи згадку про те, як Ян Ґван заскочив мене зненацька.

— А тепер уяви: якби ти був одним із його однокласників чи сусідів і знав про його вчені штучки, а тоді вже дізнався, що він прибив рідню та зробився Залізним Демоном. Чи не реагував би геть навпаки? Чи не волів би бути подалі від нього назавше? А це ж та сама інформація — тільки в іншому порядку.

— Я мав на увазі… — Їджі кривиться, відтак зітхає. — Я мав би принаймні спробувати поговорити з ним. Ти подумай: якби я знайшов можливість потоваришувати з ним, це був би ідеальний привід, щоб із вами обома спілкуватися. Тоді я міг би втрутитися й допомогти будь-якої миті, не маючи підозрілого вигляду.

У мене щелепа падає. Їджі, що вдає дружбу з Лі Шимінем, аби спілкуватися зі мною?!

Хочеться негайно спростувати цю ідею (я маю заперечити, бо все це не на добре), але після всього, що сталося сьогодні ввечері, у мене немає снаги його знову проганяти.

— Добре. Чудово.

Щільніше закутуюся в його халат і молюся, щоб це зіткнення не закінчилося катастрофою.

Роздiл двадцятий

Десять тисяч причин

Лі Шимінь, звільнений із карцеру, має вигляд гірший, аніж мав одразу по бійці. Окуляри в нього не відібрали, але очі за товстими скельцями налиті кров’ю та набряклі. Під ними темні кола — незгірші, ніж синці в мене на щоці й на шиї та під оком у Їджі.

Схоже, нічка в усіх видалася паршива.

— Мені треба випити, — перше, що хрипить Лі Шимінь, коли вартові розстібають його «намордник».

Щелепи йому знову вкрила безжальна щетина. Руки так і стискає в кулаки, стримуючи тремтіння. Повідець підозріло покоротшав.

Лише за деякий час він переводить погляд на моє побите обличчя.

— Я його приб’ю! — луною бринить між бетонними стінами його крик, коли Сіма Ї розповідає, що сталося.

— Ні, — стримує його стратег і водночас заспокійливо махає солдатам. — Нехай розслідує дисциплінарний комітет. Годі тобі вже встрявати в неприємності. Ти випробовуєш терпіння Мудреців, це достеменно. Ось студент-стратег Ґао. — Показує на Їджі. — Він випадково опинився біля вашої камери й отримав синець під оком, рятуючи твою дівчину. Потім усю ніч просидів під дверима, охороняючи її, навіть після того, як я виставив солдатів біля дверей. Хороший хлопець. Подякуй йому. І не думай підбивати йому друге око.

— Ой. — Лі Шимінь зводить червоні очі на Їджі. — Ем-м… Дякую.

Їджі витріщається на нього, схвильовано сопучи. Схоже, не був морально готовий до того, наскільки переконливий вигляд має той зблизька. Озивається лише за мить.

— Я… Радий допомогти! Я, знаєте, ваш прихильник. Багато про вас читав.

— А-а… — тягне Лі Шимінь, але, схоже, гадки не має, що казати далі.

Їджі ковтає клубок. Вуха йому червоніють, а в мені ворушиться якесь бентежне відчуття.

Бувало, я замислювалася над тим, а чи цікавлять Їджі не лише дівчата. Ми ніколи не наважувалися зачіпати такі теми під час лісових побачень, боячись озвучити струну, що бриніла між нами, але я все одно про це міркувала: через те, як саме він згадував певних чоловіків-знаменитостей. У нашому селищі таке — постійна тема для пліток, але, чесно кажучи, я сама бувала зачарована жіночими фотографіями. Уявлення про те, що чоловіки і жінки повинні бути тільки одне з одним, втомлює мене так само, як і ця їхня система пілотування.

Але Їджі лише якусь мить губиться від харизми Лі Шиміня, а відтак опановує себе й пускається в просторікування. Запевняючи, що стежив за Лі Шимінем через чутки про те, що ми можемо повернути провінцію Джов, пропонує допомогти тому з лікуванням від пияцтва найкращими засобами, які тільки можна купити за гроші. Їджі обговорив це із Сімою Ї дорогою сюди, і Сіма Ї знехотя погодився, що ми мали б істотно більше шансів на перемогу, якби Лі Шимінь пілотував на тверезу голову.

Одначе Лі Шиміня ця ідея не надихає. Він прибирає кам’яного обличчя й намагається відсунутися.

— Ні, зачекайте! — Їджі заважає йому пройти, і я збираю всю свою волю, аби не гукнути йому: «Ти з ним обережно!» — Я не знаю, як так усе склалося, але я вірю у вас. Кажуть, що духотиск — показник сили волі. А це означає, що ви маєте десять тисяч причин бодай спробувати побороти цю звичку.

В очах Лі Шиміня — дражливий біль внутрішньої суперечки. Якусь мить здається, що він ось-ось погодиться, проте ще за мить він знову вислизає.

— Дайте мені спокій.

— Ні.

Їджі вихоплює повідець Лі Шиміня й підтягує до рівня очей. Ланцюг брязкає. Ми із Сімою Ї хором хапаємо повітря ротами.

— Ану відпустив. Негайно. — У пілотових очах запалюється лють, ніби в ньому знову ввімкнули душу.

Солдати хапаються за зброю. Лі Шимінь стискає і розтискає кулаки, але не здіймає рук.

Хватка Їджі тремтить, а погляд холоне, уклякає в бік крижаної, непохитної порожнечі, яка ніколи не перестає дивувати мене, коли ним заволодіває. Повітря між ним і Лі Шимінем потріскує. Я аж дихати забуваю.

— Якщо не кинеш пити, змарнуєш силу і свою, і пілотеси Ву, — проказує Їджі, і це вже голос геть іншої людини. Жодної тобі вже ніяковості. — А це нечесно щодо неї.

Насуплена брова Лі Шиміня смикається.

— А тобі з того що, хіба не все одно?

У самовладанні Їджі прозирає тоненька тріщинка. Напружуюся, але сподіваюся, що тільки я тут знаю його так добре, щоб її помітити.

Він поволі відпускає повідець Лі Шиміня, розтискаючи палець за пальцем.

— А тобі не все одно? Ти ж бо напевно сто років чекав на таку дівчину, як пілотеса Ву, еге ж? Немає пілотів, які не мріяли б потай про свою єдину Гармонійну Пару. Ти, мабуть, думав, що вже й не знайдеш такої. А вона ось. — Їджі переводить на мене погляд, і в ньому зблискує волога. — Дівчина, яка всупереч усьому до тебе потрапила.

Я вся кам’янію.

«Відвернися, — благаю подумки. — У тебе ж усе на обличчі написано».

Та коли він відвертається, у мене ніби невеличкий шмат серця відтинають.

— Ідеться вже не тільки про тебе, — каже Їджі Лі Шиміневі. — Поглянь на неї. Поглянь на цю дівчину. Ти справді збираєшся занапастити її разом із собою, навіть якщо маєш десять тисяч причин спробувати стати кращим?

Лі Шимінь довго мовчить, але відтак заплющує очі й видихає носом.

— Ну, тепер уже насправді вісімнадцять тисяч причин.

— Гаразд. — Голос Їджі ледь тремтить від того, що напруження слабне. — Відмовишся від своїх вад — і станеш найкращим партнером, якого тільки може мати дівчина. А я завжди прийду тобі на поміч, чим тільки зможу.

Я вже не знаю, сміятися чи плакати.

Ох, це буде геть не дивина.

Роздiл двадцять перший

Геть не дивина

— Армія не відповідальна за будь-що, що може з тобою статися, зрозумів, Багатьку?

Сіма Ї прочиняє двері до кімнати Їджі (нашої нової).

Їджі часу не гаяв. Поки ми з Лі Шимінем провели день, знову борсаючись мов телята на льоду (що було ускладнено його нелегкою алкогольною абстиненцією), Їджі придбав багатокімнатний номер просто у вартовій вежі Кайхван.

Ну, власне, не придбав. Бо не можна ж купувати нерухомість уздовж Великого муру. Та він здійснив «щедру пожертву» армії, і йому дозволили «взяти в користування» вільний номер, зарезервований для високопоставленого стратега та його сім’ї, коли вони наїжджають зі свого міста.

Тож ми з’їжджаємося — втрьох.

Що я зрозуміла в цьому божевіллі: можна цілковито розв’язати свої проблеми, просто закинувши грошви. А якщо не вдалося, то це просто означає, буцімто вам забракло коштів для розв’язання цієї конкретної проблеми.

Позаяк Лі Шимінь має постійно перебувати під вартою, замок на вхідних дверях замінили на тюремний. Якщо хочемо вийти, мусимо подзвонити Сімі Ї. Що не складно, адже його власний номер — лише на три поверхи вище. Він попереджає нас, щоб ми не надто смикали його проханнями відчинити двері, а потім зачиняє їх за собою, замикаючи нас на ніч.

Луна від гупання стихає, і мене охоплює німотне полегшення. Вдихаю, видихаю, озираю номер. Цілком компактний, практичний. Не великий і розкішний, як пілотський лофт, але як порівняти з камерою Лі Шиміня — усе одно справжній рай.

Ще один привід подякувати Їджі. Я не змогла б спокійно заснути в тій в’язниці.

Помаранчево-червоний призахідний серпанок ковзає тісною кухонькою, заповзає на дерев’яний обідній стіл. Відчиняю скляні двері, які ведуть на кухню, і висуваюся у відчинене вікно. Безплідні рівнини розкинулися нескінченним обширом під вечірнім сонцем, від них лине запах землі й диких просторів. Тут, на північному заході Хвасі, ґрунт сірий, із відкладеннями металево-білого та водяно-чорного духометалу. Ці кристалізовані гранули ци — те, по що хундуни лізуть на нашу планету. Вони потрібні їм для зцілення й розмноження. Але що я вишукую поглядом — то це…

Під вікном у Пасивній Формі розлігся «Білий тигр» — запаморочливо величезний, ладний кинутися. Наш номер на тринадцятому поверсі сторожової вежі — на одному рівні з його гладенькою, мов мокре мило, але міцною шиєю. Він здається голим, не розкреслений зеленими й чорними смугами, якими його наділила легендарна пара пілотів, але мене все одно охоплює шалений трепет. Я ніби знову стала дитиною, коли могла захоплюватися казками про хризалід і пілотів, не замислюючись про наслідки.

— Їджі! — верещу й хапаю його за руку. — Це ж «Білий тигр»! «Білий тигр»! Просто ось тут!

— Теж мені! — сміється він. Палюче небо омиває його обличчя й запалює вогники в очах. Буйний вітер куйовдить пасмо волосся на щоці. — Ти ж пілотуєш «Жар-птаха»!

Зітхаю: весь азарт гасить холодна реальність і почуття провини. Попри те що «Білим тигром» керує Гармонійна Пара, тож уболівати за них можна цілком безпечно, та все одно це невід’ємна складова тієї огидної системи пілотування. Не можу я купитися на фантазії про міць і героїзм, які приховують справжні жахи.

— Є таке. — Заправляю неслухняне пасмо волосся за вухо Їджі, відтак позираю на стелю. — Дуґу Цєлво і Ян Дзянь мешкають у лофті, чи не так? Цікаво, чи ми їх колись перестрінемо.

Їджі ніяковіє від мого дотику, але посміхається невесело.

— Я чув, що з Дуґу Цєлво перетинатися не варто.

— Та годі! Ти ж бо знаєш, що вони будь-які історії про дівчину з характером перебільшують. Окрім того, хіба не Ян Дзяня мені слід остерігатися? — Стишую голос. — Він далекий родич Ян Ґвана, еге ж?

— Я чув, вони не надто ладнали. — Їджі знизує плечима. — До того ж він довбаний принц-генерал. Він не поводитиметься так нерозважливо, як Сін Тянь.

— Сподіваюся, твоя правда. Не хотілося б мені переживати через ще одного…

Краєчком ока помічаю, як у наш бік суне постать Лі Шиміня. Він стоїть біля входу на кухню, і на скельцях його окулярів виблискує вогняний захід сонця.

Відсмикую руку від руки Їджі, наче ошпарена.

— О, час готувати ліки.

Він видає посмішку, бере загорнутий у папір пакет з травами, що їх рекомендували Лі Шиміневі військові медики. Прописали йому й деякі недешеві лабораторні методи, але традиційні рослинні засоби в довгостроковій перспективі ліпші для циркуляції енергії ци.

Їджі готує глиняний чайник, а я йду з кухні. Лі Шимінь не відходить із дороги, навіть коли мало не торкаюся обличчям його грудей. Мені аж ребра стискаються, але я зачиняю за собою скляні двері, протискаюся повз нього й сідаю за стіл, вдаючи незворушність. Його важкий погляд стежить, тисне, чіпляється.

Чутно кроки, відтак рипіння: він присовує стілець і сідає обік мене.

По спині й потилиці біжать колючі мурашки. У горлі пересихає. Поглядаю на громіздкі металеві вхідні двері, через які не втечеш. У голові зринає картинка — як він розквашує об стіл пику «вогняному» пілотові. Витріщаюся на липку пластикову стільницю, а в серці колотиться: тільки б він не став розпитувати про мене та Їджі!

І тут я видираюся із цього стану.

Незліченну кількість разів бачила, як батько доводив маму до нервового зриву, просто нависаючи над нею темною мовчазною хмарою. Він не кричав, не лаявся, але стукав мискою занадто гучно, грюкав дверима занадто різко. Вона обережно обходила його, наче бомбу, боячись кожного кроку, аби батько не вибухнув. Не вимовляючи жодного слова, він навчав її скручуватися у вузли, ставити його потреби й бажання на перше місце, у якомусь давкому сподіванні вгамувати напруження в оселі й повернути все як було.

Я ніколи не воліла навчатися батькової науки. Моїм типовим рішенням завжди було дотиснути його, доки не вибухне. Кілька хвилин болю ліпші, аніж дні й ночі в страху.

— Щось не так? — сичу стиха, скидаючи голову.

Лі Шимінь одвертає погляд, але плечі досі напружено тремтять. Темні кола під очима ніби в кістки пов’їдалися. Губи стиснено рівним щільним шнурочком — наче стримують крик гніву (чи то болю). У тілі б’ються між собою якісь ворожі сили. Важко сказати, що тут є причиною, а що симптомом.

З кухні, приглушений скляними дверима, долинає свист: вода закипіла. З чайника рветься пара, затуманює скло, підсвічене жовтогарячим вулканом сонця, що вже закочується за обрій.

— Припини дутися. — Постукую пальцями по стільниці, а виходить, немов цокаю кігтями. — Не терплю, коли хлопці дуються.

Його обличчям пробігає сполох.

Відтак, тяжко сопучи, він вичавлює із себе слова:

— Я… Я просто не знав, що ти можеш мати такий щасливий вигляд.

— І це тебе непокоїть?

— Ти щось приховуєш.

— Що хочеш, те й думай. Ми ж бо не справжня пара. Я нічого тобі не винна.

Лі Шимінь стискає зуби, аж м’язи на щелепі ходять. Поправляє браслет, який начепив на нього Їджі, щоб відстежувати його фізіологічні показники.

— Я не про те. Я про те, щоб у нас усе було по-чесному. Хай там що, я можу дізнатися про це в бойовій зв’язці, і якщо це якесь паскудство, наша синхронізація може зруйнуватися. То… то що насправді сталося вчора ввечері?

Я пирхаю. Ну й чудово. Ліпше зізнатися раніше, аніж він варитиметься у своїх підозрах. Важливо, щоб військові не пронюхали, а я сумніваюся, що він їм розбовкає, коли Їджі для нас стільки робить.

Нахиляюся над столом і жестом показую Лі Шиміневі прихилитися ближче. Він підсовується, наші обличчя зовсім близько. Мало не коле мені щоку своєю щетиною.

— Пам’ятаєш, я казала про міського хлопця? Який мене навчив читати? — шепочу йому на вухо, ковзаючи поглядом до рудо затуманених кухонних дверей. За ними плаває ошатна постать Їджі. — Так оце він. Отут.

Груди йому стискаються. Він трохи відсувається.

— То він по тебе прийшов.

— Так. По мене.

Він м’яко видихає, моєї щоки торкається гарячий віддих. На мій подив, очі йому зволожуються. А може, то просто окуляри відбивають помаранчеве світло.

— І ти його кохаєш? — шепоче він, не злостиво й без докору.

У мені все завмирає.

Я ніколи не визнавала цього вголос, та якщо зазирнути глибоко у власну душу, то відповідь очевидна. І незаперечна.

— Кохаю. — Голос мені тремтить незгірше Лі Шиміневих рук. — Це найкращий хлопець на цій планеті.

Він зводить брови.

— І все одно кинула його та пішла воювати?

Відкидаюся на спинку стільця. Ну, звідки в пілотові ці романтичні штучки?

— Так, тому що кохання — не розв’язання проблем. Розв’язання проблем — це коли ти їх розв’язуєш.

— Бідолашний хлопець. — Лі Шимінь позирає на кухонні двері, тоді знову на мене, поволі похитує головою. — Не відпускай його більше.

— Усе пропало, — кажу, колупаючи краєчок столу. — Я вже віддана тобі.

***

Але як западає глибока ніч, то я, не в змозі приборкати вихор своїх думок, стукаю у двері до Їджі.

— Дзетянь? — сонно кліпає той, відчиняючи. — Ти що…

Хапаю його за підборіддя й затуляю рота цілунком.

Його слова завмирають на моїх губах, розтікаються по тілу гарячими, блискучими лоскотами. Пробігають кожною нервовою клітинкою, проникаючи дедалі глибше і глибше, пробуджуючи ті куточки, які я все життя вчилася приховувати та обминати, бо дарма що вони частина мене самої, та я ж ніколи не мала права користатися ними як забажаю. Вони мали зберігати честь моєї родини, вони — власність, яку не можна пошкоджувати до вручення, вони призначені для мого майбутнього чоловіка. Для Ян Ґвана. Для Лі Шиміня. Щоб його потішити, щоб його продовжити.

Та до біса все!..

Легенько підштовхую Їджі далі в кімнату. Причиняю за собою двері. Наше несамовите засапане дихання, спільні звуки, що зриваються з губ, ніби огортають ореолом, відділяючи нас двох від решти світу. Це геть інша одчайдушність, ніж наш перший поцілунок, перед тим як я його покинула й прибула сюди. Тепло м’яке, немов пір’ячко, розливається по тілу, тягнеться ніжне, щемливе напруження, ось-ось ладне зірватися. Мені прикро, що і я не застрахована від цього бажання, від цієї потреби.

Але це ж він, усе має бути добре.

Їджі відступає назад, підхоплений моїм пориванням, але раптом запинається.

Відсторонюється від поцілунку.

— Дзетянь… Не можна нам… — шепоче тихенько, ледь чутно.

Волосся цілком розпущене — це вперше я його таким бачу. Воно обрамляє його витончене обличчя, робить його таким вразливим, таким прекрасним. Крізь тонку завісу пробивається місячне світло, пестячи його риси, наче теж його обожнює.

— Їджі, ми нарешті самі… — шепочу, мружачи очі. — Зовсім самі. І я знаю, що ти мене хочеш…

Ловлю його руки й проводжу ними по вигинах свого тіла, збуджена тривогою, що будь-якої миті може статися ще якийсь жах, котрий нам завадить.

— Ти ж хотів мене від першого дня, коли ми зустрілися… Хіба ні?

Три роки тому, коли нам було по п’ятнадцять, я наткнулася на хлопця, коли він медитував під моїм улюбленим кущем. Я ще ні разу не бачила нікого з такою ніжною шкірою, з таким блискучим волоссям, у такому чистому білому одязі. Він здавався чимось надприродним.

Тож я відламала з найближчого дерева гілку та шмагнула його.

Не маю жодного уявлення, чому врешті-решт він пообіцяв повернутися. Але хай там що він у мені побачив, це змушувало його виконувати обіцянку раз по раз у кінці кожного місяця.

Щось і тепер зачаровує його, п’янить, туманить очі. Він прикушує губу.

— Я хочу, щоб це був ти. — Обережно обводжу пальцем синець коло його ока. Синець, якого він заробив, рятуючи мені життя — єдиний дефект, що бачила на його бездоганному личку. — Я не пошкодую, якщо це будеш ти.

Він здригається двічі. Спочатку від моїх слів, а потім знову ще дужче, коли проводжу губами по тремтливій жилці на його шиї. Груди здіймаються з непевним, майже нечутним зітханням. Біля кінчика мого язика кров стукотить у венах чимраз швидше. Він хапається за краєчок гарної нічної сорочки, яку він теж вибив для мене. Нарешті він відхиляє мою голову, злегка смикнувши за волосся, і з нестримною спрагою торкається моїх губ своїми. Мене пронизує електричний струм, наче деревна ци, дика й життєдайна — та сила, яка навесні змушує все живе нестримно рости. Губи мені під його натиском розпливаються в усмішці. А з його горла виривається полегшений стогін.

То ось що було приховано за його невинною усмішкою, поки він відкривав переді мною світ знань, яких мені не належало мати.

Добре. Бо я теж саме про таке фантазувала, поки поводилася чемно й ґречно та відпускала ущипливі зауваги про його записи із занять.

На якусь раптову безмовну мить у цім безумі, наче проходячи повз око бурі, наші погляди зустрічаються. Його лукавий, мій закличний. Між нами гуде та сама темна енергія. Ми ніби вперше побачили одне одного без масок.

Знову цілуємося — палко, жагуче. Пальці дряпаються, погладжують, проковзують тілами, ми торкаємося одне одного всіма способами, неможливими там, у лісі. Усіма способами, досі забороненими.

І знову легенько підштовхую його ще далі, поки він не впирається в ліжко. Матрац тихенько порипує, Їджі падає на шовкове простирадло, а волосся розсипається навколо голови. Перекидаю свою гриву через плече й забираюся на нього, а сама стежу за його віддихом і проводжу пальцем по ніжному вигину його підборіддя. Він довго-довго видихає, а я дивлюся на цю оголену білу шию, простежую всі хребти й видолинки. На кінчиках пальців калатає його пульс. Кожною клітиною почуваюся тою лисицею, якою мене вважають: ось так, можу спокусити, а тоді пожерти живцем.

Мої пальці ковзають донизу та смикають за пояс його нічного халата.

— Стривай!..

Раптово його очі яснішають.

Запізно.

Халат розлітається, ніби від теплого вітру. Побачене під ним мене приголомшує.

Усе його тіло вкрито татуюваннями. Різнокольорові квіти, обведені тонкими золотими лініями, вплетені в ліс виноградних ліз і листя. Троянди. Лілії. Маки.

Він сідає, дивиться з незрозумілим мені виглядом. Я відсуваюся трохи назад, щоб не тиснути.

— Знаєш, що це означає? — хрипко бурмоче Їджі, показуючи на квітку маку на своїх грудях.

— Ні… — хитаю головою, а сама роздивляюся решту деталей.

Бабки, метелики, нетлі. А лози — то не прості лози: деякі з них справжні змії.

— Це означає, що я частина родини. — Він стискає щелепи. — Батькової родини.

— Він змусив тебе і твоїх братів та сестер поробити такі татуювання?

Його негрубі м’язи розслабляються, а на обличчі дивний вираз: водночас зажурений і жартівливий.

— Декого з нас.

У мене сироти виступили на шкірі. Щось він тут не договорює.

— Це добре чи зле?

— Залежить від погляду.

Він ніжно гладить мене по щоці, і усмішка стає ласкавою. Відтак знову лягає на спину й притягує мене теж донизу.

— Колись поясню докладніше, — шепоче на вухо, скидаючи халат із плечей.

Я схиляюся цілувати його знову, наше волосся сплітається.

Але щось таки змінилося. Десь глибоко в мені щось прохололо.

Не можу відірватися від його татуювань. Малюнки звиваються на плечах, спускаються до ліктів. Я стільки разів бачила, як спадають його розкішні рукави, але ніколи не підозрювала, що трохи нижче ідеальної блідої шкіри передпліч може бути сховано отаке. Моя думка відлітає назад, все далі й далі від того місця, де їй годилося б бути, розколюючись на друзки. У тріщини пробирається холодна логіка.

Я завжди розуміла, що Їджі не такий уже «добрий» хлоп. Єдині цілковито хороші люди у світі — це або наївні, або неадекватні. Я ніколи не змогла б спілкуватися з кимось таким. У наших зустрічах завжди був елемент небезпеки, гострі відчуття. Якби нас застукали разом, я могла померти. І він це знав. Жодна справді чиста людина не піддавала б мене далі такому напруженню.

Але як далеко сягнула в ньому темрява? Як добре можна насправді знати людину, зустрічаючись із нею три роки поспіль раз на місяць?

І що я насправді знаю про те, як робиться оце?

У мені наростає, закипає тривога. Цілую його палкіше, відчуваючи солодку цівочку крові, але від цього стає тільки гірше. Крізь безлад у моїй голові один за одним ширяють образи. Як я не пручаюся, коли Ян Ґван нависає наді мною, його броньоване тіло важко притискає моє, а губи цілують саме так. Як я не можу чинити опір, коли Сін Тянь накидається й душить.

Як я не хочу чинити опір, коли Лі Шимінь нахиляється над калюжею свіжої крові на нашому столі в кафетерії, і на його лиці спалахує рідкісна, коштовна усмішка.

Я схоплююся, здригнувшись від жаху.

З очей Їджі відлітає туман.

— Що таке?

— Ні… Нічого.

Мотаю головою, знову нахиляюся до нього.

«Бі-біп! Бі-біп!»

Глипаємо на браслет, що лежить на тумбочці. Їджі заспокійливо поплескує мене по плечу, тоді акуратно вибирається з-під мене — перевірити, що там таке. Екран освітлює його обличчя.

І воно перекошується від шоку.

Їджі хапає халат і зіскакує з ліжка.

— Це Шимінь, — каже задихаючись, а сам кидається до дверей, одягаючись на бігу. — Щось із серцем: пульс зашкалює.

Роздiл двадцять другий

Халепа

Лі Шимінь валяється у своїй кімнаті на підлозі, судомно стискаючи плетену рогожку.

— Шиміню! — Їджі опускається поряд, бере його за руку, обмацує зап’ястя, намагаючись спіймати пульс. Легка захриплість — поки єдине в його поведінці, що вказує на серйозність ситуації. — Ти як зараз почуваєшся?

— Веньде?

Лі Шимінь дивиться на Їджі з таким щирим і ніжним виразом, аж я заклякаю у дверях, і моя тінь від місячного сяйва падає на них. Він торкається обличчя Їджі тремтливою пошрамованою рукою.

Тут у його очах спалахує жах, він штовхає Їджі.

— Ні… Не треба… Відійди, Веньде… Не йди до кабіни!..

— Святі небеса, що з ним таке?

Змушую себе зайти й присісти навпочіпки. Горло забиває запах кислоти і трав. Він, мабуть, виблював усі ліки, які Їджі ледве вдалося в нього заштовхати.

— Галюцинації, марення. — Їджі кривиться, мацаючи пульс, відтак відсуває коротке волосся Лі Шиміня та притискає його чоло до свого. — Він аж горить. Боже.

— І це все просто від того, що припинив пити?

— Ось така сильна буває ломка, Дзетянь. Побудь із ним. Я покличу Сіму Ї та лікарів. Я зараз. — Їджі відкидає рогожки. — Схоже, я збив його з пантелику.

— Веньде… — Лі Шимінь хапається за поли халата Їджі. — Не йди до кабіни… Не йди…

Серце стискається від чогось моторошного. Струшую це відчуття, розвертаю Лі Шиміневе обличчя до себе.

— Я не твоя загибла партнерка!

— Дзетянь, — м’яко докоряє мені Їджі, уже кваплячись до дверей. — Не треба, йому й так тяжко.

Я пирхаю, але притримую голову Лі Шиміня, що хилитається сюди й туди. Вона обпікає долоню крізь розпатлане волосся. На шкірі крапельки поту. Мене охоплює трем, майже такий, як трусить його самого.

Зціплюю зуби. Чому моє тіло далі реагує на нього так, як мені не треба? Невже моя підсвідомість настільки налаштована служити чоловікові-пану, котрого мені призначив світ?

— Ненавиджу тебе. — У мене виходить пискляво й тремтливо. — Ти мені все попсував.

Його погляд то зосереджується, то розсіюється.

— Вибач.

— І припини просити вибачень!

— Вибач… — Його повіки заплющуються, але так і сіпаються.

***

— Айя, я ж бо не знав, що все аж так серйозно. — Сіма Ї хитається на медпунктівському табуреті. Волосся поспішно забране в неохайний пучок, а форма стратега накинута на нічну сорочку, неначе домашній халат. — Не можу повірити, що ці тупі нездари зі Свей-Тан до такого довели.

— А Центральне командування не знало про його стан?

Їджі сидить на другому табуреті біля ліжка Лі Шиміня й тримає його за руку, а того нестримно трясе.

— Ні. Коли я його тренував, з ним такого не було. Я навіть залишив їм детальний план тренувань, і ось тобі маєш. — Сіма Ї щільніше запинається у форму й відвертається. — Хоча ніде правди діти: я залишив його не в найліпшому психічному стані — після того, що сталося з Веньде. Вони, мабуть, утомилися розбиратися з його емоціями та просто дали йому волю.

Я сиджу з іншого боку ліжка, притискаючи руку Лі Шиміня, яка ходить ходором. Тремор такий сильний, що військові лікарі покинули нас, повідомивши, що не можна зробити акупунктуру, поки лабораторні ліки, введені йому у вену, не заспокоять нервову систему.

Таке лікування мене лякає. Це ж бо протиприродно — так різко порушувати плин ци. Але, схоже, алкоголем він робив те саме, ще й так довго.

Лікарі кажуть, що первинна ци Лі Шиміня — енергія, яка вдихає в нього життя і яка поступово вичерпується без можливості поповнення — серйозно пошкоджена, а з печінкою справи геть кепські. Ми не можемо зупиняти детоксикацію. Якщо в нього буде рецидив, наступна ломка буде ще гіршою. І ніхто не знає, чи він її переживе.

Та й ніхто не знає, чи він переживе вже цю ломку.

У мене в голові ніби тоненько пищить якийсь тривожний сигнал. Світ розсипається, усе зосередилося в ручищі, яке тіпається в моїй долоні.

Хіба не було б ідеально, якби він помер просто зараз? Якщо я вб’ю його в «Жар-птаху», хундуни відчують його загибель і заспокояться, можуть дещо відступити, тож армія зітхне вільніше — і нащо тоді я їм здалася. Але якщо він помре природною смертю, то не тільки армії не буде за що мене страчувати, а й хундуни далі прилітатимуть так само часто, як і раніше. Тож армії бракуватиме бійця, і від безвиході вони можуть піти на крайнощі: віддати «Птаха» в моє цілковите розпорядження.

— …Особливо після того, як він у в’язниці втратив половину печінки. — Із задуми виводить мене голос Їджі.

— Зажди… що?! — кліпаю, скидаючи голову.

— Половину печінки й одну нирку. — Їджі зводить на мене погляд. — Їх вирізають у кожного здорового засудженого до смертної кари. Для всіх, кому потрібна трансплантація.

Мені кров у жилах стигне. Нирки — найважливіші органи для первісної ци. Втративши одну з них, Лі Шимінь фактично втратив половину життя.

— А не можна купити йому заміну в іншого вбивці? — цікавиться Сіма Ї.

— Я можу, — каже Їджі. — Але після такої серйозної операції він не буде здатний пілотувати кілька місяців, значно довше, ніж зараз. Армія на це погодиться?

Сіма Ї стискає губи.

— Не раніше, ніж ми відвоюємо Джов.

— Усе на цьому сходиться, чи не так? — зітхає Їджі, міцніше стискаючи Лі Шиміневу руку.

Не можу відірвати погляду від їхніх з’єднаних рук. Тонка, створена для сортування лікарських трав і розливання розчинів у лабораторії, переплетена з брутальною, здатною забивати ворогів до напівсмерті.

Або й виводити вірші дивовижною каліграфією…

Моя увага прикута до обличчя Лі Шиміня, а відтак я відвертаюся від страждання, що спотворює його риси.

Ні, не треба. Не може він так померти. Їджі буде відповідальним, адже він улаштував йому детоксикацію.

— Тримайся, Залізний Демоне.

Стискаю його руку. Той кашляє, сухо й хрипко. Намагається встати.

— Не рухайся!

Їджі кидається й притримує йому голову.

— Не йди, — шепоче Лі Шимінь, притискаючись до руки Їджі.

— Не піду.

Мені аж нутро крутить. Отак про когось турбуватися — то вище моїх сил. Мені б самій не покладатися на Їджі, не втягувати його у свої халепи, а тим паче я ніколи не зможу аж отак витягати Лі Шиміня.

Їджі підносить йому склянку води, притримує. Лі Шимінь відпиває тремтливий ковток — і одразу відкидається на край ліжка. Я різко затамовую дух: з його рота, окрім кислоти, скрапує ще й кров.

І тут усе навколо червоніє.

У бетонних заглибинах вартової вежі верещить сигналізація. Кімнату заливає тривожне світло великої круглої лампи на стелі.

— Та-ак… — Я випростуюся.

Сіма Ї схоплюється з табуретки, розгублено й нечутно роззявляє рота, відтак промовляє:

— Це якось надто швидко як для наступного нападу хундунів!

— А нас це стосується? — гукаю.

— Ні, не зважай! — Сіма Ї махає рукою, знову сідає. — Ви не на бойовому чергуванні.

— Добре, — кажу, але так і не можу побороти порив кудись бігти та щось робити.

Тепер, коли я дізналася, що в мені є сила, здатна впливати на перебіг війни, все відчувається по-іншому. Ніби тепер кожна загибла дівчина буде частково на моїй совісті.

Зовні лунає потужний гуркіт, аж стіни здригаються. Потім ще один. І ще один. І ще один, чи не тієї самої миті.

Я зриваюся з табуретки й кульгаю до вікна, яке трясеться й деренчить. Відсуваю штору.

«Білий тигр» прокинувся. Він кидається від вартової вежі на чотирьох лапах. Його бляклі кінцівки, посмуговані зеленим і чорним, розпливаються в примарні плями й тануть у ночі. Громоподібний гуркіт від його стрибків незабаром стихає. Хризаліди металевого типу, може, і не надто добре перетворюють ци на зовнішні постріли, але здатні використовувати свої внутрішні властивості. Життєдайна деревна ци, пронизуючи тіло такого апарата, дає йому змогу рухатися напрочуд швидко, а гнучка водяна ци робить його рухи плавними й легкими.

— Ого! — видихаю, трохи розслабившись, і повертаюся до Їджі. — Поглянь!

Але той не звертає уваги. Витирає Лі Шиміневі кров із губ клаптиком марлі та примовляє щось, що мені сюди нечутно через волання сирен. Пілот киває, але тремтить досі — так, ніби надворі кінець зими.

Мене проймає абсурдне відчуття: ніби нікому до мене немає діла.

Але, гадаю, двоє таких Їджі в одній кімнаті ні до чого. У мене є власна суперсила, вона в іншому.

За хвильку сирени стихають, поступаючись місцем тоненьким попискуванням із прямої трансляції, яку Сіма Ї відкрив на своєму браслеті. Я накульгую до нього, розминаючи ноги, спираюся на спинку ліжка, щоб утримати рівновагу.

На екрані спалахує зелене світло, з динаміка лунає віддалений рев: «Білий тигр» здіймається на задні лапи й трансформується. Кінцівки видовжуються, плечі розправляються, лапи перетворюються на пазуристі кисті. Паща широко роззявляється, прозирає людське лице, він стає схожим на воїна в тигровому шоломі. Торс тепер — ніби обладунки, виліплені з молочного скла. Зелені та чорні відблиски переливаються навколо кожної деталі.

Героїчна Форма за три секунди! І це ще металеві хризаліди другі за швидкістю, земляна форма трансформується ще хутчіше.

— Як їм вдається так злагоджено працювати разом? — трясу головою. — У чому секрет?

— Вони розуміють, що мають бути командою. — Сіма Ї кидає на мене незворушний осудливий погляд. Мене проймає дивний сором. — Роблять те, що вміють, а потім відходять, коли це потрібно. Вони не борються одне з одним за владу. А довіряють одне одному.

«Білий тигр» ляскає себе по нагруддю й береться витягати з грудей довгий кинджал-сокиру — свою фірмову зброю. Очі тьмяніють від зеленого деревного кольору до чорного водяного: спочатку переважає Ян, а далі Їнь. І це слушно, адже деревна ци найефективніше підходить для запуску трансформацій, а от водяна найліпше формує духометал. Коли вилізає кинджал-сокира, навколо нього в темному серпанку лишається вм’ятина. Щойно кінець від’єднується, нагруддя повертається до свого початкового вигляду.

Крутячи кинджал-сокиру, «Тигр» пружним стрибком кидається в бій. Його очі міняться: одне зелене, друге чорне, дві китиці синхронно здіймаються, два серця б’ються немов одне. Він злітає, завдає ударів і розсікає блискучий рій хундунів.

Я зиркаю на Лі Шиміня через верхній краєчок екрана й кусаю губи.

— Агов, що за шум? — Їджі зводить голову.

— Бит… — починаю відповідати, аж тут чую й сама.

У коридорі дедалі гучніше лунає тупотіння чобіт. З-за дверей чути вигуки солдатів. Я позираю на Сіму Ї.

Перш ніж із його рота виривається щось путнє, двері відчиняються, і на порозі постає стратег із чималим черевом. Це, мабуть, Ань Лушань, Верховний стратег кордону Свей-Тан. Сіма Ї якось відпускав про нього жартики під час наших індивідуальних занять.

— Ось ви де! — Він відсапується, тицяє в Лі Шиміня. — Ти! У бій. Негайно.

Роздiл двадцять третiй

Цiлковите та обопiльне страждання

— Ні! — вигукуємо хором усі троє: Їджі, Сіма Ї та я.

— Це наказ! — Ань Лушань не зводить грізного погляду з Лі Шиміня. — Сідай у шатл і рушай до «Жар-птаха». Негайно.

Солдати стікаються в кімнату, в червоному світлі скидаючись на згустки крові — але не всі з них наставляють зброю саме на нас. Ті, що прийшли із Сімою Ї, розвертаються, прикриваючи його. Обидві сторони тримають одна одну на мушці, але на обличчях і в позах усіх солдатів прозирають розгубленість і невпевненість.

— Пілот Лі не в стані битися! — Сіма Ї схоплюється з табуретки й ступає вздовж ліжка.

Він мав би значно солідніший вигляд, якби не був убраний так, ніби щойно виповз із постелі до вбиральні.

— А вчора був у пречудовому стані, щоб відлупцювати двох моїх пілотів! — Ань Лушань підскакує до нас, і кроки його виявляються напрочуд легкі та спритні.

Моє тіло мало не лементує від бажання податися назад, кинутися до Їджі — бодай якоїсь видимості безпеки. Але не можу піддатися аж такій слабкості. Нерухомо стовбичу на місці, вчепившись у стратегову табуретку для певності (а радше аби не впасти).

— Зараз він переживає тяжку алкогольну абстиненцію. — З рипінням відсунувши стілець, на ноги зводиться Їджі — так і притримуючи Лі Шиміня за плече.

— Та знаю, — мружиться Ань Лушань. — Утім ситуація критична. А пілот завжди повинен бути готовий віддати все заради порятунку Хвасі.

— Минуло лише два дні від їхньої останньої битви! — проказує Сіма Ї командирським тоном, що пробирає до кісток. Через його вдачу іноді забуваєш про його справжній статус в армії, але оцей тон — він повсякчас здатен про той статус нагадати. — Два! Дні! Стратегу Ань, ви що, збожеволіли — знову пхати їх у бій?!

Ань Лушань поволі хитає головою.

— Стратегу Сімо, річ у тім, що неприродні трансформації «Дев’ятихвостої лисиці» та «Жар-птаха» надміру збудили хундунів, і ми не можемо з ними впоратися. — Його пильний погляд ковзає повз мене, і шкіра береться сиротами. — Потрібен компроміс.

— Ні. — Очі Сіми Ї перетворюються на гострі кинджальні леза. — Ви не будете його вшановувати!

— Власне, ми, головні стратеги Свей-Тан, які добре знають цей кордон, тільки-но дійшли згоди, що так буде на краще. Пілота Лі неможливо контролювати. Щоразу, коли його викликають на бій, — це все одно, що на забій вести бика, а під загрозою навіть не його життя! Ми взагалі не можемо належним чином розраховувати на нього під час побудови тактики.

— Він має найвищий духотиск від часів самого імператора-генерала Ціня — і ви збираєтеся його вшанувати?! Іменем Центрального командування, я цього не дозволю!

— У разі прямої та активної загрози місцеві стратеги залишають за собою право задіяти будь-якого пілота, котрого вважатимуть за потрібне. — Ань Лушань роздуває ніздрі. — А ми вважаємо це необхідним для захисту нашого війська й нашого народу!

Тут уже Сімі Ї немає чим крити.

Здається, ніби Ань Лушань зі своїми солдатами насуваються на нас дедалі тісніше, неначе постаті з кривавого кошмару, хоча їхні чоботи ще не рухалися з місця. Коліна трусяться, я ковтаю повітря, намагаючись заспокоїтися. Та все одно всередині колотиться: негайно, негайно треба вдіяти щось!

— Агов! — Хоробро виставляю щелепу. — А вшанування пілота — це саме те, що я подумала?

Ань Лушань просвердлює мене лихим поглядом.

— Заткни пельку. Тут чоловіки розмовляють.

Тіло пронизує лють, від неї переляк розсіюється, і кожний м’яз напинається. Глипаю на солдатів та їхню зброю, секунду розмірковуючи, а чи не варто затопити тому стратегові в пику та зламати йому носа.

— Вшанування — це вихід останніх боягузів, ось що це таке! — відказує Сіма Ї, не відриваючи погляду від суперника.

— З усією повагою, стратегу Сімо, але часу немає! На кону безпека цілої Хвасі. — Ань Лушань закидає голову, і в його очах танцюють моторошні червоні відблиски. Він дає знак солдатові, котрий стоїть поруч із ним.

Солдат витягає з-за спини повну пляшку хлібної горілки. Лі Шимінь, задихаючись, тягнеться до неї.

Їджі із Сімою Ї, хором вигукуючи щось застережливе, його стримують. Я перечіпляюся через табурет Сіми Ї, голова йде обертом, а серце шалено калатає.

Як це, то вони вже тримали цю гидоту напоготові?

Ань Лушань забирає пляшку в солдата й клацає по горлечку, співчутливо позираючи на Лі Шиміня.

— Хочеться, га? Так ти знаєш, що треба зробити. Повоюй як чемний хлопчик — і вона твоя.

Мені аж горлянку від жовчі пече. Ось чому на кордоні Свей-Тан Лі Шиміневі дозволяють дудлити спиртне. Змушують його лізти до хризаліди й жертвувати дівчатами, заманюючи на випивку.

Долаючи біль у ногах, тягнуся та вибиваю пляшку зі стратегової хватки. Та гепається об підлогу й розлітається на хмару скляних друзок, рідини й гидотного духу.

Ань Лушань глипає на мене. Змахує рукою.

На мою вже побиту щоку опускається потужний ляпас, і я лечу на підлогу біля ліжка. Обличчя палає вогнем. У черепі гуде дзвін.

— Дзетянь! — Їджі кидається до мене.

— Багатьку, забери її! Пішов-пішов! — гукає Сіма Ї, а сам хапає Лі Шиміня й поривається до дверей.

Лише на мить в очах Їджі світиться переполох, тоді він хутенько підхоплює мене.

— Ви в мене не стрілятимете: я із Центрального командування! — волає Сіма Ї, розштовхуючи солдатів.

— І в мене теж, бо я мільйонер! — додає Їджі, шугаючи в утворений коридор.

Нас із Лі Шимінем витягають у коридор, який плаває у ще кривавішому багрянці, ніж палата. За нами гупають чоботи, але кроки непевні й повільні. Схоже, солдати неабияк збентежені таким бурхливим з’ясуванням стосунків між командувачем із центру та місцевим стратегом. Ань Лушань кидає навздогін якісь прокляття. Стіни аж гудуть.

Я незграбно розгойдуюся, важко звисаючи з Їджіного плеча. Лі Шимінь шкандибає, спираючись на Сіму Ї.

На мить наші очі зустрічаються — і це мить цілковитого та обопільного страждання.

Може, нам було б і на краще занапастити свої життя, сівши до «Жар-птаха», аби тільки не мотлятися отак безпомічно.

Але тут мене знову охоплює лють. Ну, гаразд ще я: зі мною це лихо тому, що родичі травмували мої стопи, коли мені було п’ять рочків, — а він як до такого докотився?!

Біля ліфта Сіма Ї тицяє у свій браслет.

«Біп!»

Двері прочиняються, стратег заштовхує Лі Шиміня досередини, а Їджі затягує мене й валиться на підлогу, важко відсапуючись. Сіма Ї нетерпляче цюкає по кнопці. Половинки дверей поволі сповзаються, а солдати вже близенько.

«Та скоріше!» — відчайдушно волаю подумки.

Двері зачиняються перед самими їхніми носами, але хтось-таки прихитрився всунути руку в щілину. Я вже готова рвати на собі волосся, аж тут Їджі витягає з кишені шприца та втикає у ворожу кінцівку. Рука миттю висмикується, немов перелякана зміюка.

Ліфт гуркоче та шкребеться донизу.

Важкі віддихи. Металеве гудіння.

— Ти! — Я випростуюся, хитаючись, і тицяю Лі Шиміневі в груди. Він так ослаб, що врізається в стіну, стрясаючи всю ліфтову кліть, і сповзає на підлогу. Несамовито галасую, не зважаючи на протести Їджі та Сіми Ї. — Ти ж бо раніше дозволяв їм отаким фокусом втягувати себе в битви, еге ж?!

Лі Шимінь із видимим зусиллям сідає, притулившись до стіни. Стискає руки в кулаки (а вони так і тремтять), притуляє до лоба. І мовчить.

Їджі обережно тягнеться до мого плеча.

— Дзе…

— Ти жертвуєш дівчатами, як тобі накажуть, щоб знову випити, щойно все це скінчиться, чи не так?! — горлаю далі ще голосніше, відштовхуючи руку Їджі.

— Не тільки тому! — видихає Лі Шимінь, смикнувши підборіддям, перемазаним виблюваною кров’ю — вигляд у нього такий, наче він щойно пожер видерте в когось серце.

— Ану припиніть!

Сіма Ї стає поміж нами, відсуваючи мене подалі.

— А як на мене, то це причина не остання! — Я не можу спинитися. — Ти знав, що після кожної активації хризаліди хтось із дівчат помиратиме! Ти це знав, і все ж таки твоя горілка для тебе була важливіша за їхні життя!

— Дзетянь! — Тепер уже Їджі підвищує голос.

Здригаюся. Він ще так на мене не кричав.

Очі йому миттю м’якшають.

— Дзетянь, він справді хворий. Мозок — це всього лише ще один орган, і з ним негаразд. Він не може наказати розумові припинити жадати спиртного так само, як неможливо в гарячці наказати власним легеням, щоб вони припинили боліти. Це не дає йому бути самим собою. Будь ласка, спробуй зрозуміти.

— Ні… Вона правду каже… — Лі Шимінь підіймається навколішки, пронизуючи мене своїми очиськами крізь сплутані пасма волосся. — Я саме такий і є. Але… не спиртне було для мене важливішим за дівчат. Це був я сам. Кожного. Кожного. Разу. Ти ж хочеш, щоб я в цьому зізнався, чи не так? — Він кашляє, затуляючи рота зап’ястком, але видно, що кровохаркання триває. — Ну, то ось! Що, тепер ти щаслива?!

Відкидає закривавлену руку вбік. Хрипіння з його горла стихає. А ліфт, розгойдуючись, провалюється кудись дедалі глибше і глибше.

На неголених щелепах Лі Шиміня зблискують сльози. Несила на це дивитися, заплющую очі та впираюся спиною в стінку. Серце калатає, ніби в порожнечі, мале й самотнє.

— Розібралися? — похмуро буркає Сіма Ї.

— А куди ми? — бурмочу, затуливши лице обома руками.

— До приміщень конкубін. Принц-генерал Ян Дзянь їх не тримає, тож вони стоять порожні. Можемо там сховатися, доки не закінчиться битва, тоді Ань Лушань уже нічого не зможе вдіяти. Але я так бачу, ви ще не розумієте, як важливо переступити через будь-які претензії одне до одного. — У голосі бринить ледь стримувана лють. — Він мав рацію в одному: хундуни поперли так скоро, бо діють так, ніби ви справді подужали трьохрівневу трансформацію «Жар-птаха». І ще вони відчувають, що ми маємо змогу розорити їхнє гніздо у Джов. Вони лізтимуть і лізтимуть — аж поки ми не матимемо такі втрати у хризалідах, що втратимо й перевагу чи програємо в контрнаступі. А поки ви не почнете діяти спільно, ваш потенціал нічого не дасть! Якщо ви все попсуєте, то ми з Верховним стратегом Джуґе не зможемо нічого зробити проти вашого вшанування! Чуєте мене?!

— А «вшанування» — це щось саме таке страшне, як воно звучить?

Їджі повторює моє запитання, на яке я не почула відповіді, і я йому вдячна. Вдруге я вже не зберуся з духом це повторити.

Сіма Ї нервово потирає перенісся.

— Так, це коли пілотів навмисно й несподівано штовхають у бій за несприятливих обставин. Щоб хундуни відчули, що наближається смерть пілота, і заспокоїлися. Очевидно, що про це не говорять відкрито, але так трапляється. Особливо з пілотами, яких вважають занадто складними, або занадто незговірливими, або застарими.

У мене тепер уже всередині все сіпається: і шлунок, і легені. Двадцять п’ять. У цьому віці мозок припиняє розвиватися, перестає бути достатньо гнучким, щоб керувати хризалідою. Такий вік пілотові майже не пережити. Навіть двадцять — то вже багацько. Від цієї думки холоне серце, та коли згадую про те, як це все відбувається, як швидко пілоти з’являються у всіх медіа, наживають слави — і як потім швидко зникають з поля зору, то це не така вже й дивина.

Їджі чухає голову, куйовдячи свою недозачіску.

— А ви не можете… не можете попросити Мудреців, щоб вони наказали стратегові Аню дати їм спокій?

Сіма Ї хитає схиленою головою.

— Не всі Мудреці підтримують ідею іти в контрнаступ. Та навіть не все Центральне командування. Якщо все не матиме успіху, хундуни знищать наші сили, прорвуться крізь Мур — і ми напевно втратимо Тан. Так само, як втратили Джов.

Аж фізично відчуваю, як кров відлинула від обличчя: щоки поколює. Таке пояснення до мене вже доходить.

— Наші життя — за життя всіх. — Коліно мені підкошується, і я сповзаю поруч із Лі Шимінем. — Всіх у Свей і в Тан.

— Але так мислять хіба боягузи! — вигукує Сіма Ї несподівано гарячково. — Як нам перемогти у війні, коли не вводити в гру сильних пілотів? У вас обох космічно рідкісні типи духу, і ви поєдналися. Такої нагоди може не випасти ще сотні років! Я не відступлюся від вас обох!

Ліфт брязкає. І знову ми з Лі Шимінем обмінюємося стражденними поглядами.

Не можу я його вбити. Навіть у хризаліді. Очевидно, що значна частина армії радше «вшанує» пілотів, які їм не подобаються, ніж використає їхню силу, хай там яку рідкісну й неймовірну.

Може, ми з ним справді схожі на двох спільнокрилих птахів — тих невдалих істот, які шкутильгають лісовими галявинами, адже кожна з них має лише одне око й одне крило, тому злетіти таке нещастячко може, лише якщо знайде товариша, до якого можна приліпитися.

Стиснувши скроні, видаю тихий розпачливий хрип. Ні, неправда. Це неправда. Ми з ним двоє найпотужніших пілотів у Хвасі, які далеко позаду залишили решту.

Він має бути Залізним Королем, а я — Залізною Королевою.

Утім нам не дозволять стати ніким іншим, аніж Залізним Демоном і Залізною Вдовою.

Так не піде. Я не дам цій силі занапаститися.

Але якщо чогось я наразі навчилася, то це того, що груба сила сама по собі нічого не означає. Вона хіба викликає в інших бажання тебе замордувати.

Мені потрібні друзі. Спільники. Хтось власне з прикордоння Свей-Тан, а не Сіма Ї та Верховний стратег Джуґе, які, поза сумнівом, ще більше дратують стратегів Свей-Тан, керуючи зверху. Мені потрібен хтось, хто зможе переконати тих стратегів скасувати їхнє екстрене голосування за те, щоб нас «ушанувати».

Мені потрібна допомога когось на кшталт Дуґу Цєлво.

Коли Сіма Ї знову вмикає трансляцію, вдивляюся в «Білого тигра» надзвичайно уважно. Гадаю, Цєлво змогла б зрозуміти мене найкраще за всіх. Зрештою, вона була найпотужнішою пілотесою, поки не з’явилась я. І за сім років служби могла зазнайомитися зі стратегами Свей-Тан достатньою мірою, аби мати можливість їх до чогось прихилити.

Якраз настав час її відвідати.

Роздiл двадцять четвертий

Тигриця

Звісно, Ань Лушань розлючений нашою вихваткою. Та позаяк на нашому боці Верховний стратег Джуґе, то після закінчення битви він не може нам нічого заподіяти.

Проте не варто покладатися на це вічно. Різні прикордоння та їхні місцеві стратеги можуть формально перебувати під орудою Центрального командування, однак Центральне командування відповідає перед Мудрецями й не здатне претендувати на знання тонкощів кожного регіону. Якщо геть кожний головний стратег зі Свей-Тан наполягатиме, що буде ліпше «вшанувати» нас, аніж наражатися на ризик через наше подальше існування, то Мудреці пристануть на їхню думку, навіть попри те що Центральне командування — таке круте сузір’я найліпших і найдосвідченіших стратегів зі всієї Хвасі.

Маємо якнайхутчіше братися змінювати становище.

Незважаючи на те, що вартова вежа Кайхван розташована просто навпроти тренувального табору «Тигрова клітка», якесь суворе правило змушує Цєлво і Ян Дзяня перебиратися зі свого розкішного лофту до табірного сховища, щойно вони вичерпують ци і звільняються з бойового чергування, тож я маю нагоду зловити Цєлво в загальному душі. Тільки-но одержує заохочення у вигляді нефритового намиста (його люб’язно надав Їджі по тому, як ми перечекали битву), тітонька, яка керує душем, попереджає мене, коли наступного разу з’явиться Цєлво.

Голяка протиснувшись через напівпрозорі вінілові фіранки душової, бачу перед собою крізь гарячу пару пів десятка жінок і кількох дітей. Гадаю, більшість із них — тітоньки з прислуги, а ще серед них Дуґу Цєлво.

Її неможливо не помітити. Вона сидить на невеличкому дерев’яному ослінчику на віддалі від усіх і ретельно намилює голову. Металево-білий хребетний корсет з обладунків «Білого тигра» тягнеться її спиною, наче ланцюжок із порцелянових ланок. З таким пристроєм, якщо він постійно в хребті, їй треба лише притулитися до решти броні, щоб відновити зв’язок. Це рятує пілотів від потреби знову і знову терпіти проштрикування голками. Вони досить тонкі, щоб не заважати пілотам нормально рухатися.

Кілька секунд стовбичу, прикипівши до кахельної підлоги та стискаючи свою торбинку зі скляними слоїчками мийних засобів. Попри всю низку бентежних подій, що їх мені довелося пережити, від самої присутності Цєлво знову почуваюся простою прикордонною селянкою, не вартою навіть честі споглядати принцесу-генералку — володарку найвищого статусу, що його здатна досягти дівчина.

«Це було до твоєї появи», — нагадую сама собі.

Беру й собі ослінчика та шкутильгаю до неї.

Опускаю його на підлогу — і її руки, що намилюють волосся шампунем, миттю зупиняються.

У стінній ніші жевріє заґратована лампочка, наповнюючи пару присмаком мокрого металу. Пілотеса поволі розвертається до мене, обличчя перекошене від досади. Але, побачивши моє лице, вона раптом різко затихає. Райдужні оболонки очей спалахують деревно-зеленою ци (яка в неї й тут успішно плине хребтом).

Щосили намагаюся не мавпувати її вираз, бо ж — «о святі небеса, на мене дивиться сама Дуґу Цєлво».

— О, вітаю, — кажу, прокашлявшись, і обережно приземляюся на ослінчик. — Я Ву Дзетянь. Новенька.

Та примружує очі, ще глибше посаджені й лезоподібні, ніж у Лі Шиміня: вони видають її цілковите жондійське походження.

— Ага. Ти.

Мені аж у роті пересихає. Помічаю її ноги в дерев’яних сабо — не перев’язані. Ми, ханьці, глузуємо з жонді, що ті «немов останні варвари, дозволяють жінкам вештатися сюди й туди», але тепер це мені кортить подалі сховати свої покалічені «цивілізовані» кінцівки.

— Я… — мимрю налякано. — Я лишень хотіла познайомитися, панно… Пані… Леді Дуґу.

Та смикає своїм гостреньким підборіддям.

— Принцеса-генералка Дуґу.

Обличчя мені заливає жаром.

— Так, принцесо-генералко.

Вона вмикає душ, у ньому щось пронизливо пищить.

— А що це в тебе з пикою?

— Ох… — Торкаюся потворного синця на щоці. — Це на мене напали… Двічі.

Пілотеса береться з якоюсь запеклістю терти волосся.

— І що, ти гадаєш, мені на це не начхати?

Ледь устигаю прикусити губу, щоб не нагадати їй, що вона сама перша й поцікавилася.

— Ні, я так не гадаю.

— То нащо ти припхалася? Намагаєшся підлеститися, щоб від мене якісь бонуси отримувати?

Червонію ще густіше. Якось так воно і є.

— Я лишень хотіла познайомитися…

— Ну, то послухай, лисичко-сестричко. — Її очі впиваються в мої, запалюючись яскравішим електрично-зеленим світлом. — Знаю я вашу породу. Тож ліпше тримайся від мене подалі, а особливо подалі від мого партнера.

— Що?..

— Тримайся. Подалі. Від мого партнера.

— Що… Я… Із чого ви взагалі взяли?..

— Гадаєш, ти тут така найкрутіша новенька засранка? Гадаєш, ти вся така незвичайна? Залізна Вдова з «Дев’ятихвостої лисиці»?

— Якщо ви про весь той галас у пресі, то це ж геть не від мене залежить! Мене закрили на два тижні, і я про це все ні сном, ні духом!

Вона жбурляє рушник собі на коліна.

— Знаєш, що я побачила вчора під час бойового зв’язку? Тебе! Тебе — у голові мого партнера!

І тут лють, аж почорніла від гіркоти, проривається крізь мене отруєним димом.

— І що — і що, це я в тому винна?! Ти знущаєшся? Я підходжу, намагаюся побалакати, як дівчина з дівчиною, а ти — ти взагалі не здатна ні про що інше подумати, крім як про чоловіків?!

Блискавичний рух.

Я впилююся головою в стіну, викладену керамічною плиткою. Череп вибухає. Ослін перекидається, чіпляється за ноги. Гепаюся на слизьку підлогу, корчачись від болю.

— Тримайся подалі від мого партнера, шльондро, чоловіковбивця! — верещить Цєлво, нависаючи наді мною.

І залишає мене в калюжі холодної липкої води. Її незв’язані ноги впевнено тупають плиткою — мої так ніколи не зможуть.

Роздiл двадцять п’ятий

Здобич

У голові паморочиться, її розпирає гаряче марево болю. Тримаюся за неї цілу хвилину, нарешті виходить бодай трохи поворухнутися. Тремтячи, окидаю поглядом бризки води з душів та клуби пари, намагаючись зрозуміти, чи всі інші так само вражені, як і я.

Хтось із дітей плаче. Інша дитина сміється. Ловлю на собі кілька ошелешених жіночих поглядів, але всі миттю відвертаються. Волосся споліскують шаленими ривками. Поспіхом відтискають рушники. Вимикають воду. Жбурляють слоїчки в торби. Кроки дріботять: геть звідси!

Аж не віриться.

Ставлю ослінчик рівно й сама спинаюся на ноги, притискаю долоні до очей. В очах ріже від сліз, вони потічками просочуються крізь пальці й скрапують на зап’ястки. Лице вочевидь перекошене, зуби вишкірені. Грудна клітка рвучко здригається.

І тут до мене хтось упевнено прямує.

Перелякано обертаюся: невже Цєлво повернулася, прихопивши щось важкеньке?

Але переді мною інша жінка.

— Ти як? — нахиляється вона до мене.

Зібране в пучок біля потилиці волосся майже сухе, лише намистинки вологи виблискують. М’які очі без западин, низьке перенісся, широке обличчя. Навіть якщо спеціально постаратися, не вийде ще більш типовий «ханьський» вигляд.

Але ноги в неї теж не перев’язані.

За секунду я усвідомлюю, що витріщаюся на них, і намагаюся вдати, ніби роздивляюся її всю, але вона осяває мене усмішкою (на щоках ямочки, в очах вираз: «розумію-розумію»), складає долоні й злегка кланяється.

— Ма Сьов’їн, їньська пілотеса «Чорної черепахи».

— Ой! — скидаю брови. — Авжеж!

Одна з інших двох Залізних Принцес, якщо не рахувати мене. Я мала її впізнати, то мене збила з пантелику відсутність макіяжу й зачіски. Її скромна зовнішність і виховання разюче контрастують з високим званням. Вона була сільською дівчиною і ніколи навіть не мріяла стати конкубіною чи дружиною чоловіка зі шляхетної родини, доки команда з перевірки духотиску не виявила її надзвичайних здібностей.

Пілотеса хихотить:

— Ага, мене кличуть Великонога Ма.

Квапливо кланяюся у відповідь.

— Хіба ви не маєте перебувати в провінції Мін?

— Нас із Юаньджаном перекинули вночі. Центральне командування каже, хундуни напрочуд заворушилися.

Логічно. «Чорна черепаха» — хризаліда водяного типу, завдяки своїй гнучкості ці бойові машини найзручніші для маневрування на великих територіях.

— Так, і це частково моя вина… — Потираю гарячу, набряклу ґулю на голові. — Але тішуся, що їм стало клепки по вас послати. Ви однозначно приємніша за неї.

Зиркаю на запотілі вінілові фіранки, що заслоняють дверний отвір.

Сьов’їн сміється, затуляючи рота долонькою.

— Чесно кажучи, я й сама прийшла на неї подивитися. Схоже, мені пощастило, що я не стала з нею знайомитися.

Закочую очі так, що в черепі знову спалахує.

— Не можу повірити…

— Та ти ж бо знаєш цих жондійських дівчат. Вони просто підірвані. — Сьов’їн нахиляється ближче, гарячково шепоче. У неї виразний північний акцент, із розкотистим «р-р». — Я чула, що в ніч Спільного Коронування вона присунула мисливського ножа до горла принца-генерала Яна — і змусила поклястися, що він ніколи не спатиме з іншою жінкою. Ось чому в нього немає конкубін.

Трохи сахаюся від того, як вона це проказує, але я таки чула, що в провінції Мін чвари між ханьцями та жонді жорсткіші.

— Нехай собі, мене це не обходить — але наїжджати на мене через те, що він десь там був подумав про мене на хвильку? Це просто смішно!

Сьов’їн вигинає гарну брову.

— Іноді сильнішого болю завдає зрада, яка відбулася в голові. Вона тяжча, аніж зрада тіла.

— Гаразд, це дивно, що я в нього там у голові, але…

Сьов’їн знизує плечима.

— Не дивно, що чоловікам ти дуже цікава. Надто пілотам. Якби я пильніше роздивлялася під час бойового зв’язку з Юаньджаном, я напевне теж знайшла б твої сліди.

— Серйозно?

— Чоловіків завжди приваблює свіжість і новизна, навіть якщо вони цього не визнають. У всякому разі, якщо хочеш продовжити розмову, то, може…

Вона показує на дерев’яну ванну по інший бік душових. Там плюскочуться двоє її малюків, хихотять і хлюпають одне на одного водою.

Не хочеться бути нечемою, тож підхоплюю свого ослінчика й торбу та шкандибаю за нею. Але не виходить викинути з голови, що на пізніх термінах вагітності Сьов’їн її замінювали конкубіни Джу Юаньджана. Узагалі не розумію, нащо вона народжувала, маючи таку небезпечну службу. Їй двадцять три, вже перебрала всі терміни пілотського життя. Джу Юаньджан ще старший, йому скоро двадцять чотири. Ще рік — і армія його «вшанує».

Хоча, можливо, діти — це був задум саме армії, і мені не варто квапитися з висновками. Коли жінка вагітніє, до її тіла раптом у всіх з’являється діло. На неї можуть накладати нескінченні обмеження «для добра дитини». Немає кращого інструменту контролю.

Якщо ми з Лі Шимінем переживемо ці два тижні, то вони, можливо, вимагатимуть, щоб я від нього завагітніла.

Від цієї думки у мене холоне в животі. Стискається нутро, лоно — а думки розлітаються навсібіч, і з усіх боків увижається щось жахливе. Шалено кліпаю, намагаючись відігнати кошмари.

— Бяо-р, Ді-р, привітайтеся зі Старшою Сестричкою Ву!

Сьов’їн на своїх нормальних ногах ступає значно впевненіше, аніж я. Чорний хребетний корсет темною змією проковзує по спині. Не думаю, що це просто збіг: дві з трьох Залізних Принцес мають неперев’язані ноги. А от стосовно материнства — сумніваюся, що в неї був вибір.

— Ву дзєдзє-хао, — мурмочуть хлопченята, раптом зашарівшись.

Киваю їм, намагаючись не помічати, як у грудях щемить від безвиході. Вмикаю душ поряд із Сьов’їн. Він іржаво порипує — і звідти б’є гаряча вода, змиваючи з тіла плівку намулу від валяння на підлозі.

Решта жінок уже розбіглася. Сьов’їн сідає на ослінчика й тре дітлахів рушником, відтак зводить обличчя, і на ньому тепер похмуріший вираз.

— То слухай, — каже вона. — Розумію, що я, може, переступаю межу, але якщо тобі треба буде з кимось поговорити, то звертайся. Розумію, що ти новенька, тож тобі не все дістається. Можу позичати тобі що треба. Наприклад… маскувальну пудру. Ти ж своєї не маєш?

— Маскувальну пудру?

Розгублено хитаю головою.

— Ну, для того…

Вона показує на щоку, потім на шию.

Мацаю синці.

— А, це! Дякую, але мені байдуже. Не збираюся нікого зваблювати.

— Просто знай, що я розумію. — У її сумних очах танцює слабке світло. — Я розумію, що чоловіки, буває, захоплюються. Особливо жонді — як-от пілот Лі.

Кліпаю очима так, наче повіки вийшли з ладу.

— Ой! Та ні… Це не тому… Це не Лі Шимінь! Я його прибила б, якби він бодай спробував!

— А, ну, то перепрошую. Я тільки подумала…

— А тобі нащо мати під рукою маскувальну пудру?

Стривожено озираю її: ніби ніде не видно синців, які відкрилися б під потоком води.

Її погляд знову суворішає.

— Звісно, це для дівчат, яким потрібно.

— Нащо це приховувати? Чоловіків, які таке чинять, слід судити й карати, а не терпіти!

Вона аж роззявляє рота, тоді стискає губи у млявій посмішці.

— Тепер зрозуміло, чому тебе називають Залізною Вдовою.

— Я просто не бачу сенсу терпіти отаке. — Відвертаюся до стіни, стискаючи кулаки. Вода тече перед очима потоком, і в ньому бачу знайомі картини. Ось привид Старшої Сестри — вона всміхається. Усміхається, й усміхається, й усміхається, бо ж небеса забороняють їй бути будь-чим, окрім зразкової слухняної доньки. — Терпиш і терпиш, а заради чого? Доки їх задобрюватимеш, дозволятимеш робити все по-своєму, хіба вони виправляться? Вони-бо можуть усього добитися насильством. А що потім — хіба що смерть?

— Але ж ти маєш розуміти, що більшість пілотес-конкубін не має змоги влаштувати сцену, — втомлено та безсило завважує Сьов’їн. — На кону безпека й добробут їхніх сімей. Найліпше, що ми можемо зробити — підтримувати одна одну. Обіцяй мені, що зв’яжешся зі мною, якщо треба буде поговорити, добре?

Напруження всередині поволі вщухає. Вона має слушність. Мені слід постаратися краще все зрозуміти. У кожної своя ситуація.

— Добре, дякую, — відповідаю.

Бо ж вона піклується про мене, і це справді приємно після того, як повелася зі мною Цєлво.

Озираючись назад, міркую: яка я була дурепа, коли сподівалася, що Цєлво мене підтримає тільки через те, що вона теж жінка.

Це ж бабуся розрізала мені ноги навпіл.

Це ж мати намовляла нас із сестрою податися в конкубіни, аби братикові могли влаштувати вигідну партію.

Це ж сільські тітоньки розсиджуються, цілими днями пліткуючи, хто з дівчат ще не побрався, у перервах між нескінченним ремствуванням щодо власних чоловіків. І це вони вітають молодих мам із «благословенням» народити хлопчика, дарма що самі вони жінки.

Як можна позбавити половину населення здатності до опору та зробити з них добровільних рабів? Утовкмачувати їм, що вони від народження призначені лише служити. Утовкмачувати, що вони слабкі. Що вони здобич.

Утовкмачувати знову і знову, поки це не стає єдиною правдою, якою вони здатні послуговуватися в житті.

***

Повернувшись до номера, дивлюся на себе в дзеркало у вбиральні.

Каламутне жовте світло просочується крізь шибку з матового скла.

Ззовні долинають звуки нескінченного будівництва на Мурі: там брязкає, гупає і розлягається луна. Їджі сидить у кімнаті Лі Шиміня: він весь час біля нього, щоб не дати тому проскочити крізь браму смерті.

Згідно з нашим новим нічним графіком, я маю спати. Хундуни частіше атакують уночі, тож краще в цей час бути напоготові знову зчепитися з Ань Лушанем — якщо раптом наступний бій трапиться, перш ніж ми встигнемо підзарядитися.

Та як мені відпочивати? Може, я й здобула собі спільницю в особі Сьов’їн, але ж вона не здатна допомогти з нашими нагальними проблемами, позаяк не має зв’язків у Свей-Тан. У голові крутяться її слова, а за ними слова Цєлво.

«Не дивно, що чоловікам ти дуже цікава».

«Ну, то послухай, лисичко-сестричко. Знаю я вашу породу».

Породу? Яка це така в мене порода?

Невже я така вже битлива козир-жінка, підступна лисиця-бісиця?

Згадую коментарі, що їх показував мені Їджі: намагання народу збагнути, що я за одна, обговорення, чи має армія використати мене, а чи стратити. Можу уявити, чому Ян Цзянь думав про мене. Шалена новенька, яку навіть він, принц-генерал, міг би не подужати. Здригаюся, уявляючи, що там насправді бачила в його голові Цєлво, але загрози для неї це становити не мало. Сумніваюся, що його думки живилися чимось схожим на кохання чи пошану.

Але, можливо, здатність у такий спосіб притягати увагу — це сила, якою я не користуюся.

Кров квапиться жилами вже жвавіше. Ближче присуваюся до дзеркала, роздивляюся свої вкриті синцями вилиці. Очі загнані, налиті кров’ю, під очима темні кола. Губи потріскані. Колір обличчя як у мерця. Але кістяк на місці: основа в мене міцна.

А ось я відступаю від дзеркала, і в очах спалахує темний вогонь. Люди полюбляють прясти очима на гарних дівчат, але й ненавидіти їх полюбляють не менше. Нікого більше так не обожнює ганьбити народ, як жінок, котрі наважуються відійти від покірного ідеалу дружини й матері. «Занадто марнославні!» — проклинають цих жінок такі люди, як мій батько. «Занадто самозакохані». «Занадто хитрі, отримують все, що хочуть, висмоктуючи з чоловіків усе до денця».

Ось яку породу вбачає в мені Цєлво. І, зважаючи на те, що я вчинила і як діяла, ніщо, що скажу або зроблю, не зможе відокремити мене від цього образу.

Але на такій ненависті можна й заробити, а бути джерелом заробітку означає мати владу й захист. У медійному потоці байдуже, що таке добре і що таке погано. Кожне тицяння на скандальний заголовок дає прибуток, кожний перегляд сенсаційної картинки генерує дохід. Якщо ви досить визначна дійна корова, медіакомпанії лобіюватимуть ваші інтереси та підкупатимуть усіх урядовців, аби вас не втратити. Я в курсі, адже Пань Дзіньлянь, близьку подругу родини Їджі, постійно полощуть у всіх заголовках через її фривольність та епатажність. Безумовно, мудреці вже давно мали б заборонити їй показуватися в ЗМІ за «паплюження суспільних цінностей», але поки люди не можуть припинити її обговорювати, медіакомпанії завжди її негласно підтримуватимуть. Їджі каже, вона добре розуміє, що робить. Сміється з образливих коментарів, спостерігаючи за тим, як її багатство чимдалі зростає.

Я можу піти тим самим шляхом. Якщо підпишу справжній ексклюзивний контракт із медіакомпанією, я їх збагачу — і таким чином змушу мене підтримати.

Мені б добитися підтримки батька Їджі.

У голові ніби розряд пробігає, вкручується в маківку. Хапаюся за раковину міцніше. Я весь цей час не брала до уваги Ґао Цьова, позаяк не вірила, що його здатне зворушити кохання Їджі до мене, а ще чула доволі історій про його сумнівні ділові оборудки. Але вплив медіакомпаній — єдине, що, як я бачила, здатне перемінити пілотову долю. Найяскравіший приклад — Свень Вукон, колишній пілот «Короля мавп». Він допоміг знаному монахові перетнути хундунські пустелі й звершити легендарну місію з вилучення академічних рукописів і технічних схем з іншої людської твердині Іньду, з якою Хвася втратила зв’язок після падіння Джов. Коли світ побачив його спогади «Подорож до Західної твердині» та їх перероблення, він здобув таку популярність, що ця медійна активність урятувала його від серйозної боротьби до кінця віку, доки він був здатен керувати хризалідою. Відтак він вийшов у відставку, зробився актором та коміком і донині шалено популярний. Мій братик щодня передивляється його ролики.

А опікується ним компанія «Ґао ентерпрайзез».

І це означає, що Ґао Цьов здатен урятувати пілота від «ушанування». Якщо я приноситиму йому неймовірні купи грошей, він удасться до численних способів примусити стратегів Свей-Тан поступитися своєю позицією.

Кваплюся зі вбиральні. Отепер як відшукаю Їджі — то вже не для цілунків.

Роздiл двадцять шостий

Попри це все

Мати справу з Ґао Цьовом — точнісінько така «приємність», як я собі й уявляла. Він візьметься серйозно працювати зі мною, тільки якщо доведу, що зможу знову пережити політ із Лі Шимінем.

«Мудреці від неї не в захваті, тож мені доведеться чимало підмазати, аби вони заплющили очі на те, що я її активно просуваю, — переказує він Їджі голосовим повідомленням: зі мною навіть розмовляти напряму не хоче. — А сенсу немає, якщо вона просто відкинеться через дві секунди».

Тож усе досі залежить від того, як добре ми з Лі Шимінем спрацюємося в наступній битві.

У голові мені прояснюється. Я припиняю його відштовхувати, хай що він там накоїв, попри всю плутанину почуттів до нього. Після того, як він з допомогою Їджі переживає найважчий період ломки, я без нарікань виконую кожну партнерську вправу, запропоновану Сімою Ї. Хоч танці на льоду, хоч звичайні танці, хоч падіння «на довіру» в руки партнерові, хоч балансування на підійнятій балці, тримаючись за руки, — та що завгодно. Перестаю сумніватися в його методах.

Навіть коли він наказує нам удвох зістрибнути з Великого муру.

Коли місяць світлою плямкою прорізує хмари, Лі Шимінь обіймає мене, ніби запрошуючи до чергового танцю. Завдяки навалі катастроф Сіма Ї заручився достатньою підтримкою колег-стратегів із Центрального командування та зміг надати нам привілеї щодо використання духоброні — частково для допомоги з тренуваннями, частково для стримування подальших нападів інших пілотів.

Під тягарем розлогих багряних крил «Жар-птаха», кожне з яких довше за наш зріст, хитаємося на бетонному краєчку, на якому стоїмо. Укритий лишайником і плямами від негоди бік Муру занурюється в ніч, а земля така далека, ніби манливе забуття. Я воліла б навчитися літати з твердої землі, але Сіма Ї каже, що я можу ненароком витратити забагато ци, намагаючись розібратися, тому умови суворі: дозволено лише одну спробу.

Нічний вітер пронизує хундунські пустелі й квилить, наче мертва конкубіна кличе з потойбіччя, він пробирає мене до кісток і ворушить розпатлане волосся Лі Шиміня. У нього досі ще не припинили тремтіти руки, він спав на лиці, під очима запали важкі тіні.

Якщо раніше було дивно бачити наймогутнішого пілота Хвасі без корони, то тепер, коли він в обладунках, і поготів. Я маю на увазі, що ті обладунки такі грандіозні: ці крила, ці довгі фалди, як хвіст фенікса, і металеве пір’я, що розвівається над плечима, — аж тут над усім тим лише гола голова. Чогось вочевидь бракує.

Цікаво, як виглядатиме його корона, коли Сіма Ї віддасть офіційний наказ: «Стрибай!»

Це я вперше бачу наживо таке видовище: Лі Шимінь, Залізний Демон, керує своєю ци.

Вогненно-червоне сяйво обдає його — наче під шкірою засвічуються ріки лави — і проникає до броні. Моє тіло, притиснене до його, теж заливає жаром. Його райдужки променіють яскраво, немов жаринки, і палахкі крила розпростерті проти ночі.

Позаяк максимальна сила, з якою людина здатна спрямовувати свою ци, прямо пропорційна її духотискові, він справді має найпотужніший вигляд, ніж будь-хто інший у нинішній Хвасі.

Зі свистом розкривши крила, Лі Шимінь зіскакує з Муру, тримаючи мене на руках. Я чіпляюся за його гарячу броню, стримуючи крик від раптового відчуття невагомості. Вітер свистить у вухах. Світ губить межі, втрачає логіку. Змахи крил, розігрітих потоками ци, свищуть навколо. Гадки не маю, чи означає це, що нам кінець — і несила розплющити очі, аби збагнути, що коїться.

Проте, коли легені обпікає кисень, всередині закипає розчарування.

Це що, саме такою я прагну бути? Дівчиною, яка мусить бути прив’язаною до хлопця?

Глибоко вдихаю та скеровую свою металево-білу ци з меридіанів власного тіла назовні. І хребет, і броню пронизує відчуття прохолоди. Я відриваюся від Лі Шиміня, для надійності добряче штовхаючись від його грудей.

Миттю починаю падати, і мене опановує жах, але змахую крилами знову і знову, невпинно вливаючи в них свою ци.

Десь по краях зору клубочиться бліде сяйво. Мене обливає потом, і його відразу холодять пориви вітрюгана.

Ось так. Я лечу.

Величезні крила тримають мене в потоці вітру, кидаючи виклик гравітації, кидаючи виклик смерті. Кожну клітинку мого тіла пронизує натхнення, мерехтливе й неземне, ніби зоряне світло. Поволі злітаю вище, обертаючись колами, озираючи світ новими очима. Значно більший світ, повний таких неймовірних просторів, звуків і свободи.

Це точка, з якої можуть озирати довкілля лише хризаліди, — аж ось я, людська істота, що шугає в повітрі, наче воно таке саме розлого-заколисливе, як хундунський океан на самому сході Хвасі. Від квадратиків світла з вартових веж за межами Великого муру утворюються зміїсті сузір’я від обрію до обрію.

Позираю на свої руки. Моя власна металева ци, холодна, тиха й сріблясто-біла, тече під пір’ям обладунку.

У мені вирує стільки емоцій, що просто не знаю, як дати їм раду, як їх стримати, аби вони не полилися мені з очей слізьми, які здуває вітер. Схлипи так сильно стрясають моє невагоме тіло, що я втрачаю рівновагу: одне крило перехняблюється вище за інше. Лі Шимінь кидається за мною і підхоплює за талію. Холодні удари моїх крил змішуються з його гарячими, наче в нас одне на двох спільне дихання.

Я така приголомшена, що вже більше не штовхаюся.

— Навіть ходити — то вже була для мене розкіш… — хриплю, стукаючи кулаком у його пір’їсте нагруддя.

Відтак відверто прихиляюся до нього. Тепло його ци гріє щоку.

Він нічого не відповідає. Просто тримає мене, гойдаючись у повітрі, на неймовірній висоті між небом і землею, куди не мають сягати люди.

***

Попри це все — і потішений вигляд Сіми Ї після нашого повернення — наша синергія так і не налагоджується.

— Ти йому просто поступаєшся, а не взаємодієш! — картає мене Сіма Ї після того, як Лі Шимінь протягає мене крізь чергову кострубату процедуру на катку. — А це не те саме!

Легко йому базікати. Сам би ото спробував взаємодіяти на слизькому льоду з людиною, чия увага рискає сюди й туди у сто напрямків одночасно, жадаючи, де б відшукати пляшку спиртного.

Уже п’ятий день тренувань, а у мене всередині дрижить постійна тривога, підточуючи надію на те, що із часом ми зможемо опанувати мистецтво діяти спільно.

Немов відбиваючи мій настрій, в будівлю ковзанки стукає гроза, гуркотить по бетону і дзвенить шибами.

— Агов! — кличе мене Сіма Ї, поки Лі Шимінь відлучився до вбиральні, а я тупцяю на краєчку катка. — Побалакати треба.

— Про що? — невпевнено ковзаю до нього, розчепіривши крила, щоб не перевернутися.

В обладунках ми принаймні не гепаємося на лід щосекунди, і ноги мені болять не так відчайдушно.

Сіма Ї спирається на низенький скляний бар’єр, що оперізує каток.

— Ти б не вплутувалася в любовний трикутник.

Мої крихітні ковзани з хряскотом зупиняються. Розтуляю рота, утім заперечити не встигаю.

— І не починай! — махає долонею стратег. — Я бачив, як ви з Багатьком зиркаєте одне на одного. Але не смій чинити з ним нічого неподобного.

Він прихиляється ближче, стишує голос.

— Тільки Шимінь повинен бути твоїм партнером, ви маєте зробитися Гармонійною Парою. Пам’ятай це. А надто дотримуйся цього на людях. В армії вже більшість налаштована проти тебе. І ти не можеш собі дозволити, щоб тебе затаврували ще й зрадницею.

Трохи заспокоївшись, демонстративно закочую очі.

— Та не переймайтеся. Ви ж бо знаєте, що для мене найважливіше.

І це не брехня. Я жодного разу не поцілувала Їджі від тієї божевільної ночі.

— До того ж, стратегу Сімо, хіба ви не знаєте простої геометрії? — Роблю трикутника з пальців і позираю крізь нього. — Трикутник — це ж найстабільніша фігура.

— Я не жартую, — буркотить він. — Ви із Шимінем поруч маєте вигляд якийсь нерозслаблений. Що коїться? Ти не виконуєш нічних обов’язків як слід?

Щойно до мене доходить, що він має на увазі під «нічними обов’язками», як жар заливає із шиї по самісінькі очі.

— Ні! Це не ваше… Ми цього ніколи не робили!

Сіма Ї обома долонями ляскає себе по лиці.

— Ох, та це ж геть усе пояснює. Тоді не диво, що ви зовсім не просуваєтеся!

— Що це має спільного з тренуваннями?

— Ти знущаєшся чи що?! Та це ж головне, що зв’язує партнерів! І чому ви того не робите? — допитується він таким тоном, ніби нарікає, що я не вимкнула плиту, виходячи з приміщення.

Відкочуюся від нього, змахуючи крилами, щоб не втратити рівноваги.

— Я… Я просто не хочу!

— Тут не йдеться про «хочу — не хочу», — цідить Сіма Ї крізь зуби, і мені аж усередині холоне від того, як він настирливо тисне на цю незручну тему. — Якщо могла робити це з принцом-полковником Яном, то можеш і з Шимінем. Розумію, що тебе жахає перспектива спати з жонді, але…

— Та я і з Ян Ґваном цього не робила! — волаю, щоб заглушити кінець його фрази.

Сіма Ї витріщається на мене і стоїть так, ошелешений.

— То ти що, незаймана?!

— І що з того?

Щоки мені палають так гаряче, що я, мабуть, тепер червона мов мак.

— Так! — Він щосили ляскає по огорожі. — Слухай, ти не зможеш як слід пілотувати разом із Шимінем, якщо маєш проти нього цей внутрішній блок. Тож маєш його подолати. Я буквально наказую вам із Шимінем піти й зробити це просто негайно. Це терміново! Немає часу вередувати, як мала дівчинка!

— Дуже шкода — та я і є дівчинка! — Очі щипають сльози, заклякають на небезпечному краєчку, ладні щомиті перелитися. — Усе життя мені втовкмачували, що це найгірше та найбрудніше з усього, що я лише здатна зробити! Знаєте, скільки разів родичі погрожували помістити мене в свинячу клітку і втопити хіба через саму підозру, що я могла десь побути наодинці з хлопцем? А тепер ви бажаєте, щоб я отак із доброго дива переспала з хлопцем, котрого ненавиджу?!

Мій лемент лунко скаче між бетонними стінами. Сіма Ї розтуляє рота, щоб заперечити, але раптом придивляється кудись убік. Я теж глипаю туди.

На півдорозі зі вбиралень стовбичить Лі Шимінь і дивиться на нас. Ми не почули брязкання його броні за стукотом дощу. Приміщенням розкотисто гуркає грім.

Мене проймає каяття. Мало не затуляю рота долонею.

Але ж я ніби й не приховувала своєї зневаги до нього, то чого це я?

Стискаю кулаки й притискаю до стегон.

— Та хай там як, — трусить головою Сіма Ї. — З таким самим успіхом… Шиміню! Ходи-но сюди! Маю побалакати з тобою щодо укладання партнерства з пілотесою Ву!

Лі Шиміневі брови смикаються — не можу зрозуміти, яке то почуття у нього в очах. Він різко розвертається і ступає назад до вбиралень, а довгі хвости обладунку клацають по наколінниках.

— Я про це не розмовлятиму.

Сіма Ї давиться повітрям.

— Що з тобою таке? Може, вона трохи мордатенька, але ж цілком симпатична!

Лі Шимінь кидає короткий погляд через плече, і в очах блимає лють, що була вирвалася тоді назовні в ресторанній бійці.

— Я не тварина, стратегу Сімо. — Переводить очі на мене, і погляд м’якшає. — Ми не тварини.

— Ні, але ви пілоти! — наполягає на своєму Сіма Ї. — Ваші життя цілковито залежать від наступної битви! Гляньте, які ви незграбні одне з одним — ви маєте із цим покінчити!

Лі Шимінь простує далі. Я заплющую очі, глибоко вдихаю, тоді глибоко видихаю.

Невже ми справді самі собі все псуємо? Може, десь і в цьому наша біда.

Намагаюся мислити логічно: якщо ми із цим не розберемося, воно так і висітиме поміж нами, і ми далі шпортатимемося — щоразу тяжче. А шпортатися в нас немає часу, немає такої розкоші.

Гаряче червоніючи, набираю ще повітря.

— Лі!..

Тут на стелі блимає червоне світло. Стіни гудуть від надсадних сирен хундунської тривоги.

Лі Шимінь розвертається.

Сіму Ї на якусь хвильку охоплює паніка, але за мить він її тамує — і вже викрикує слушні, не позбавлені сенсу команди.

Усі наші тертя й сутички тепер затьмарює могутній інстинкт виживання. Лі Шимінь біжить до мене. Я згортаю крила, щоб йому було зручніше мене вхопити. Він підхоплює мене: так усе одно вийде вшитися швидше, ніж із моїми намаганнями шкандибати. Полетіти ми не можемо. На тлі нічного неба відразу зробимося величезними сяйливими мішенями — і будь-який солдат нас підстрелить, а тоді виправдається, що запобігав нашій утечі.

Та не встигаємо ми відбігти від будівлі більш ніж на десять кроків, як солдати нас оточують, плюхаючи чобітьми посеред зливи. Розпалюю своє духочуття, максимально інтенсивно проганяючи ци крізь броню. Тоді ніби третє око розплющується: тіло набуває додаткового рівня чутливості, сприймає кожний сплеск духотиску в будь-якому куточку табору. І з кожного боку линуть усе нові сигнали.

Тут що, увесь гарнізон дістав команду загнати нас у кут?

— Так, цього разу вам не ухилитися від битви! — шипить із динаміка голос Ань Лушаня.

Один зі солдатів підносить планшет, на якому триває пряме включення, до обличчя, а другий нахиляє над ним парасолю.

Сіма Ї лупить себе по вже наскрізь промоклому рукаву.

— У нас наказ від Центрального коман…

— Усі накази скасовано. — Ань Лушань показує свій планшет: на екрані висвічується якийсь документ. — Наймудрішим указом самого Голови Кона.

Роздiл двадцять сьомий

З трiскотом

Обличчя мені стає крижанішим за крижані потоки дощу, які його заливають.

Голова Кон — найвищий серед Мудреців. І ось він фактично заявляє, що відмовляється від нас і від можливості контратакувати.

Кидаю погляд на Сіму Ї, але на його лиці — сам суцільний жах, тьмяно підсвічений затуманеними зливою ліхтарями, що розкидані табором. Черговий спалах блискавки — і мені стає видно, яким тягарем лягли ці дні й на нього. Вода стікає його глибоко запалими зморшками і скрапує з промоклої бороди.

Він не дивиться на мене. Просто заплющує очі й відповідає:

— Зрозуміло.

Серце падає — немов камінчик у бездонну прірву.

Ань Лушань на екрані вишкірюється широкою посмішкою. Пихато смикає підборіддям.

— Доставте їх до «Жар-птаха».

Солдати змикаються навколо нас. Один із них тримає напоготові намордника. На темній сталевій поверхні блищить вода.

— Не треба його на мене напинати! — кричить Лі Шимінь, і його гучний голос бринить у броні.

Солдати справді спиняються. А він міцніше стискає мене.

— Я піду сам. Тепер не опиратимуся. Зі мною вона.

У мені прокидається запізніле усвідомлення (чи то радше нагадування). Я не єдина, кого нібито «приборкує» ця домовленість.

Але ж усе це неправда. Ми не ефективні партнери. Ми ледь здатні дивитися одне на одного. І наша ци відновлювалася якихось нещасних шість днів.

Нічого не вийде.

Лі Шимінь іде за солдатами, і по скельцях його окулярів цяпотить дощ. Сіма Ї теж рушає за нами, але його затримують.

— Стратегу Сімо, вам немає потреби за ними слідувати, — посміхається Ань Лушань, помахуючи долонею, ніби чинить колезі ласку.

Сіма Ї оскалюється, але вибору не має, тільки залишатися на місці під прицілом.

— Пам’ятайте, можна спробувати швидку підзарядку самого «Жар-птаха»! — викрикує він до нас крізь стіну зливи. — Позбирайте якомога більше ци від інших хризалід, і все вийде!

Та ні, куди там! Хто ж бо ділитиметься своєю ци з нами? Хіба, може, Сьов’їн — та вона сама ще не відновилася. Вона не долучатиметься до цієї битви.

Хочеться видертись із Лі Шиміневих рук і побігти, але яка з того користь? Бігати я нездатна фізично. Не можу навіть…

Стривайте. Броня.

Може, так зумію вирватися.

Скручуюся й розгортаю крила. Вони чиркають по нагруддю Лі Шиміня, відтак змахую ними…

Трісь!

Якийсь засліпливо-білий потік сили кидає мене назад на нього. За мить уся спина вибухає болем. Перед очима мерехтять цяточки. Роззявляю рота, але м’язи надто стягнені, і я не здатна видати ані звуку. Крики у вухах то виринають, то пригасають, неначе я борсаюся в крижаній воді.

«…ти знущаєшся…»

«…як вона могла…»

У вогкому повітрі пахне порохом. Лі Шимінь вигукує моє ім’я (чи він колись називав мене на ім’я?..), трусить мене, термосить, але я не можу зосередитися. Біль затоплює всі органи чуття, захоплює кожну клітиночку тіла.

Світ міниться.

Нас штовхають далі. Ледь-ледь, крізь нестерпну муку, відчуваю, як мої пониклі крила шарпаються по затопленій бетонній доріжці.

Виходу немає.

***

Ми рухаємося на Великий мур, і свідомість мені плутається й блимає. Тьмяне ліфтове освітлення. Рипіння. Блискіт зброї. Хрипкий стогін виривається з мого горла. Злива в товщі туману б’ється об бетонні конструкції та сталеві колії.

А ось ми в шатлі, мчимо до вартової вежі Дженьґвань, де стоїть «Жар-птах». Дощові краплі шкрябають по вікнах, наче сяйливі пазурі посеред темряви ночі.

— В-вони справді мене підстрелили, — хриплю, згорнувшись на колінах Лі Шиміня обличчям до нього. Може, я вже це повторила кілька разів. Не знаю. З чола мені скрапує холодний піт.

— Тримайся за мене. — Лі Шимінь міцно пригортає, притримує за плечі. — Тримайся, поки не під’єднаємося до «Птаха». А там ти вже цього не відчуватимеш.

Зуби мені вистукують, мене нестримно трусить. Оце так він тоді почувався, у першу ніч сильної ломки? Струмопровідний костюм під бронею липне до шкіри, немов крижина.

Під металевими перами його броні жевріє червоне світло. Навколо мене розливається тепло, хвилями пронизуючи повітря. Рвучко втягую в себе ковток повітря.

— Ні… — Торкаюся долонею його нагруддя. — Не марнуй… Не витрачай ци…

— Зараз це пусте, — бурмоче він, і райдужки загоряються червонястим.

Плямки вологи на скельцях швидко висихають. Він розтирає мої броньовані руки, зігріваючи їх. Риси його попелястого обличчя, дарма що виснажені та змучені абстиненцією, напружені й зосереджені. Надворі свистить буря, стукотить по металу навколо нас, мов тисячі серцебиттів. Шатл бренькотить на мокрих коліях. Його обличчям біжать тіні від дощових струменів. Дивлюся на нього, роззявивши рота.

— Чого це ти до мене такий ласкавий? — видихаю крізь дедалі щільніший клубок у горлі. — Коли я до тебе така злюча?

Він опускає повіки, такі дивно ніжні поряд із демонічно-червоними райдужними оболонками. Сплітає пальці з моїми.

— Ти диво, на яке я чекав увесь цей час, коли ставав до всіх цих битв — і молився, аби щось змінилося. Мені нестерпно думати, що можу тебе втратити.

Тут уже тремтіння проймає мене до самої глибини. Повіки пощипує зрадливе тепло, перед очима все злегка розпливається. Розвертаюся в бік його ніг, щоб він не помітив.

— Я тебе не ненавиджу. — Виходить у мене дуже тоненько й дзвінко. — Уже не так сильно. Уже геть ні. Ти просто збиваєш мене з пантелику.

— Вибач, — шепоче він, вивільнюючи пальці.

Я їх ухоплюю та затримую.

— Я чула, ти дуже гарно пишеш. — Легенько погладжую його палець своїм, а думки шумують, як дощові потоки надворі. — Ти не кидай це діло.

У нього виривається сухий смішок. Згинає пальці, затиснені між моїми, — вони смикаються.

— Руки в мене… після всієї тієї праці… Не думаю, що тепер зможу як слід тримати пензлик для чорнила.

Серце мені умліває. Притискаю його руки до грудей у напівмаренні.

— Треба пробувати. Маєш іще спробувати.

Шатл із рипінням зупиняється, мене притискає до хлопця. Скрикую від болю. Він вивільнює руки й обхоплює мене. Солдати оточують нас кільцем, наставивши свою зброю.

Лі Шимінь піднімає мене:

— Час іти. Я тебе понесу.

Морщуся й киваю.

І все ж таки виявляюся не готовою до такого болю, що пронизує мене від жвавіших рухів. Перед очима пливуть дрібненькі плямки, ніби завади на екрані. Тулюся до його плеча, ледь стримуючи зойк.

Може, не так уже й страшно йти до бою. Принаймні звільнюся від оцього.

Та коли нас заганяють у ліфт, що веде до платформи, мене знову пронизує страх: така покірність написана на обличчі мого партнера.

Він хіба вирішив здатися?

— Лі Шиміню, — кличу. — Шиміню!

Він опускає на мене сумний, але такий м’який погляд. Найм’якший, що я бачила в його очах від тої миті, як ми зустрілися, коли він вийшов до мене саме із цього ліфта, у комбінезоні в’язня, з намордником на обличчі й люттю в очах.

Так не годиться.

Обіймаю його за шию і притискаюся губами до його губ.

Він різко вдихає носом. Відступає на крок назад. Броня виблискує, немов роздмухане вугілля, випромінюючи тепло в кліть ліфта. Відчуття кружляють між нами спалахами блискавки, яскравіші за мій нестерпний біль. Вони бентежать мене так само, як і його.

— Бийся, — видихаю, трошки відсунувшись. Серце калатає між нашими нагруддями, немов божевільне чудовисько, пущене на волю. — Бийся, хай там як буде боляче. — Торкаюся його потилиці. — Бо ми не заслуговуємо на те, щоб отак померти.

Він міцніше пригортає мене до себе, учепившись у мою броню.

Двері ліфта відчиняються в темряву, у якій вирує, виє, клубочиться хлюща.

Розлите світло вихоплює довгу, вигнуту шию «Жар-птаха» на кінці стикувального містка. Солдати виходять, стукаючи чобітьми по сітчастому металу. Шикуються по обидва боки платформи, наставляючи зброю, бо ненавидять нас, але забираються з нашого шляху, бо потребують нас.

Шимінь поміж ними прямує до «Птаха», несучи мене на руках. На обладунки налітає буря, із шипінням огортає ореолом пари. Роздивляюся кожного із цих боягузів крізь болісну лихоманку.

Щойно починаю чудуватися, як вони збираються змусити нас іти в бій, коли ми обоє не хочемо, аж ось двоє солдатів застрибують у кабіну слідом за нами. Ми всідаємося на крісла Їнь і Ян, а вони пристібаються до двох бокових сидінь, яких я раніше не помічала.

Відтак наставляють дула на наші голови.

Роздiл двадцять восьмий

Найпотужнiша форма

Свідомість злітає до «Жар-птаха», і мене пронизує лють. Пекуча, ревуча лють.

Цього разу я не опиняюся в страшному внутрішньому світі Лі Шиміня. Мій гнів стикається з його гнівом, ніби олія ллється у вогонь, і з осяйного серед пітьми дзьоба «Птаха» виривається крик. Краплі стукотять над нами, ніби тисяча голок на секунду, зблискуючи у світлі «Птахових» очей — одного металево-білого й одного вогненно-червоного.

— Ворушися, «Жар-птаху», бо будеш скараний за непослух! — гримить голос Ань Лушаня крізь нові динаміки, які вочевидь тут устигли обладнати.

І знову я кричу — а може, ми разом кричимо — крізь горло «Жар-птаха». Єдина втіха — я звільнилася від свого зболеного тіла. Межі мого існування розвіюються, немов туман, сягаючи велетенських крил «Птаха». Я роздмухую ті крила, вдихаю в них життя. Хочеться розвернутися й змести сам Великий мур, але не сумніваюся, що солдати розмажуть мої мізки по кабіні, щойно виконаю хибний рух.

Поки ми із Шимінем синхронно-незграбно пілотуємо «Птаха», у моїй свідомості, наче ще один шар, проступає чорно-білий серпанок і накладається на сприйняття. Змушую його згуснути, і він згущується до простору Їнь-Ян. Духовна форма Шиміня стає переді мною навколішки, наші коліна торкаються на межі чорного і білого. Беру його обличчя в долоні.

— А викиньмо солдатів, як того разу вижбурили динаміки!

Він здригається, здається, бо шокований тим, що бачить мене і що усвідомлює себе в цьому світі. Мені спадає на думку: це вперше ми поводимося тут нормально. З його боку жодної кровожерливості. Це добрий знак.

Його погляд метушиться навколо, затим сповільнюється, відшукуючи мене.

— Викинемо, а тоді що?

Я тільки рота роззявляю.

Ну, так, а що далі? Деактивувати «Птаха», посидіти до скінчення битви — лише для того, щоб повернутися на страту? Відмовитися виходити з кабіни й померти від мого кульового поранення? Спробувати на «Птахові» втекти до хундунських пустель, де хризаліду такого розміру обліплять, хай куди ми подамося?

Так, ніби. Ніби. Ніби…

Чинити опір, бути страченими. Боротися з хундунами, можливо, проявити себе й вижити.

На обличчі Шиміня заклякає незворушність, і я раптом розумію, звідки в ньому було те смирення. Його заганяли в значно більше число таких битв, аніж мене.

Відчуваючи, як він змушує «Птаха» дряпатися вперед над темними, розбурханими калюжами, що ними вкрито хундунські пустки, я не знаходжу в собі сили протистояти його порухові.

Марні надії. Присягаюся, армія тримається саме на них.

Одначе наша втома, наша напіврозряджена ци відразу дається взнаки. Рухи «Птаха» мляві, обтяжені, як у справжньої пташки, що продирається крізь бурю й змокла до пір’їнки. Дрони з камерами дзижчать навколо нас, немов дражливі мухи, почервонілі від голоду. Уявляю собі Ґао Цьова, Мудреців і стратегів із прикордоння Свей-Тан і Центрального командування, які спостерігають за нами за допомогою всіх цих безпілотників — і виносять свої судження. Крізь густі чорні хмари над головою пробиваються блискавки, спалахами освітлюючи рівнини.

Перші хундуни налітають із-за обрію менш ніж за п’ять хвилин, ось вони вже на тривожно близькій бойовій відстані від Муру. Спочатку крізь дощ і темряву пробиваються крихітні відблиски їхньої ци, потім прозирають силуети тілець.

— Ого, що наробили ці розвідувальні дрони, страшне! — гукаю я в просторі Їнь-Ян.

— Або ж сказали іншим навмисно не стримувати хундунів, які по нас прийдуть. — Лі Шимінь стискає кулаки.

Наші ментальні форми сидять на місці, і мені здається, ніби дивлюся на його зображення на екрані у власній голові.

— Та, усього від них сподівайся.

Хундуни націлені на знищення хризалід, а не самого Муру. Схоже, цілі потоки цих створінь відірвалися від головної битви, аби прилетіти по нас — так комахи злітаються на солодкий підгнилий персик.

Коли наше зіткнення з першою хвилею стає неминучим, Шимінь відкидає крила «Птаха» назад, відтак простягає їх уперед. Штормовий вітер виводить із рівноваги звичайних хундунів. Вода туманіє та розбризкується повсюди. Три хундуни шляхетного класу, на вигляд щонайбільше наче коти, але насправді значно здоровезніші, прориваються крізь шквал вітру й накидаються на нас.

Я замахуюся на одного з них кігтем.

— Ні! Не треба!

Лі Шиміневий ментальний опір уповільнює кіготь, але запізно.

Кігті вже пронизують круглясте хундунове тіло.

Замість приємного вбивчого хрускоту відчуваю таке, ніби встромила палички для їжі у варений рис. Хундунів духометал обволікає пазурі, а потім сковує. Трясу кігтями, але не можу відірвати потвору.

— Ох, звісно! Без видимого світіння — це ж бо водяний тип! — картаю себе.

Два інших хундуни шляхетного класу таранять кіготь на лапі, якою ми стоїмо, намагаючись нас перевернути.

«Вони розуміють, що мають бути командою, — лунають у голові слова Сіми Ї про бойову відвагу Дуґу Цєлво і Ян Дзяня. — Роблять те, що вміють, а потім відходять, коли це потрібно».

Уже не побоюючись втратити контроль над «Птахом», якщо поступлюся, я на мить припиняю намагатися керувати ним, довіряючи Шиміневі. Кількома ударами мокрого крила він відриває «Птаха» від землі. Наладовує його дзьоба зарядом ци, а іншим кігтем скидає хундуна з нашого кігтя. Хундун падає на землю, дриґаючи лапками, наче перевернутий жук, з якого вивалюються нутрощі, якщо на нього наступити.

Шимінь закидає голову «Птаха» назад, а відтак спрямовує вибух ци на рій широким потоком, що змітає їх із обрію. Під вогненно-червоною атакою хундуни тріщать і валяться. Я встрибую, додаючи власну ци, від якої потік рожевіє. Вибух підкидає нас у повітря на кілька секунд, але тут ми не витримуємо. Вичерпуємося та врізаємося в димливі рештки хундунів. Крила «Птаха» хлянуть і тьмяніють.

— Якого класу були ті вищі хундуни? — питаю захекано. — Я не розібрала.

— «Графи». А може, молодші «графи».

Від цього нагадування про розміри, які ми тепер утілюємо, мене пронизує хвиля ляку, нудоти й захоплення. Хундуни класу «граф» сягають десяти-п’ятнадцяти метрів заввишки, тобто завбільшки з три- або чотириповерховий будинок, але для нас вони не більші за простого бродячого кота.

Але вся ця сила нічого не значить, поки мене тримають у кабіні під дулом. Відчуваю, як двоє солдатів ворушаться на своїх місцях, оговтуючись від падіння. Щоб нічого не зробити, поки вони випростовуються, мені доводиться залучити увесь свій запас стриманості.

Шимінь знову підіймає «Птаха» на пазуристі лапи, і ми тупочемо далі багнистими рівнинами, назустріч різнобарвному рою наступної хвилі хундунів. Стіна дощу перед нашим зором освітлюється то білими, то червоними плямами. «Птах» затинається ще дужче.

— Нам більше не можна атакувати за допомогою ци, — кажу стурбовано: тривога розповзається в голові, наче пліснява.

— І то шкода, — буркає Шимінь. — «Птах» не здатний ні на що крутіше. Це не апарат для ближнього бою.

— Тоді перейдімо до вищої форми. Спрямуй мою металеву ци, щоб наші постріли були принаймні точнішими. Як це робиться?

— Не знаю. Я ніколи не запускав трансформацію свідомо.

— Авжеж. Ти ж вогонь у вогні.

Духометал не можна трансформувати тим самим типом ци — ось чому хундуни не здатні до трансформацій: вони-бо завжди однотипні. Пілотам, як-от Шиміневі, доводиться докладати додаткових зусиль, щоб задіяти другу за потужністю ци у своєму тілі. У нього це земля.

— Це диво, що я взагалі такий тверезий під час бою. — Шимінь стискає свої духодолоні. — Ще якби мені знати, чи це на краще, а чи на гірше.

Налітає наступна хмара хундунів. Нам нічого не лишається, окрім як далі вивергати на них вибухи ци й наступати. Щосили намагаюся рухатися синхронно із Шимінем. Керувати одним тілом за допомогою двох розумів — мистецтво тонке. Тут немає чим попишатися, із нас двох менш досвідчений пілот — це я.

Попереду нарешті видніються ознаки головної битви. Хризаліди й хундуни зійшлися в герці: даленіють масивні силуети, і кожний їхній рух супроводжується гучним гуркотом, ніби десь на віддалі гримить грім. Крізь пелену дощу, розмаєну вітром, пробиваються променисті смуги ци.

Я не так уже добре відрізняю хундунів від хризалід, особливо якщо це хризаліди з не надто яскравими обрисами. Тепер зрозуміло, чому армії вдається «вшановувати» пілотів так, щоб суспільство не ставило зайвих запитань. У цім кромішнім пеклі нас запросто може прибити будь-що — і будь-хто.

— А як ти зазвичай почуваєшся під час пілотування? — допитуюся в Шиміня затятіше.

— Неконтрольовано. — Він примружує очі, а «Птах» і далі б’ється у фізичному світі. — У голові ніби нічого не лишається, окрім інстинкту вбивати кожного хундуна, якого тільки відчую. Стратеги зазвичай навіть не звертаються до мене через гучномовці. Знають, що я не почую.

— А можеш повернути цей стан у потрібне річище? Я замовкну.

— Та ні, нема сенсу. Тут увесь час є твоя свідомість. Дуже гучна. Навіть якщо ти нічого не кажеш.

Спересердя вигукую:

— Ну що, тоді спробуймо!..

Аж тут спалахує блискавка, і стає видно хризаліди, які мчать у вирі битви.

Я заклякаю.

Серед них — «Безголовий воїн».

— Ох ні! Ні-ні-ні!.. — Хапаюся за голову в їнь-янському просторі.

— Що таке? — термосить мене за плече Шимінь.

Тут не потрібне повітря, але я задихаюся. Там, зовні, грім гримить на увесь світ. А я ніби знову відчуваю на собі важезне тіло Сін Тяня, його залізну хватку на горлі.

Він нізащо не дасть мені вийти із цієї битви живою. Знайде вже, як нас убити, «вшанувати» й тим помститися за Ян Ґвана. Тож надії на виживання тепер немає.

Тоді який сенс виконувати накази?

Усі обмеження всередині мене руйнуються. Підхоплююся з колін і кидаю всю свою духовагу на Шиміня, валю його на їнь-янську землю та перекидаю через себе. Хапаю за горло, як і минулого разу. Його руки також тягнуться до моїх, але зупиняються на півдорозі.

— Бийся зі мною — і ми обоє помремо безглуздою смертю, — видихаю, тримаючи його горло, але не тиснучи. — Відпусти мене, і це принаймні бодай щось значитиме.

Він приголомшено витріщається. У мене в руках немає пульсу; не знаю, як наші спроби удушити одне одного спрацювали минулого разу, якщо дихання тут узагалі не важить. Гадаю, ідеться радше про саму насильницьку природу дії і про те, як порушується баланс наших психічних сил.

Цього разу не відбувається боротьби. Шимінь просто заплющує очі.

Я вливаю свою волю в кожну металеву часточку «Птаха».

Розум Шиміня перепуджено здригається, але зрештою заспокоюється.

Я навмисно приймаю на себе удар наступного шляхетного хундуна, який атакує «Птаха». Поки наші солдати-наглядачі хитаються на своїх місцях, улаштовую їм засідку з металу самої кабіни. Загортаю їх у цю плівку — і вижбурюю назовні, ніби двійко щурів у червоній алюмінієвій бляшанці.

Може, вони розіб’ються, а може, їх розтрощить битвою.

Мені байдуже.

Зосередивши увагу на чітких обрисах «Безголового воїна», на його палахких очах-сосках і черевоподібному роті, я мчу «Птаха» крізь бойовий хаос. Навколо так дико виє буря, що ніхто не розуміє мого наміру, аж поки не стає запізно. Я збиваю Сін Тяня ударом «Птахового» крила. Це так легко. Він удвічі менший за нас. Проте валиться він із неймовірним гуркотом. Поки там стратеги щось репетують у моїх динаміках, я здіймаю кіготь.

Я вже ладна прохромити його крізь кабіну, аж тут мене проймає холодом згадка. Сін Тянь там не сам. Це «Безголовий воїн». У кабіні разом із ним сидить безвинна конкубіна, яку він міцно тримає в пастці.

Я ж бо не зумію вбити його, не вбивши заразом і її.

За пів секунди моїх вагань він устигає відштовхнутися від землі. Грубезною рукою «Воїна» хапає «Птаха» за лапу. Відштовхую його, а думки несуться та змішуються в одну тремтливу пляму. Мене охоплює такий розпач, що я знову здіймаю крик до самого неба.

На обличчі Шиміня проблискує розуміння. Він сідає, змушуючи мою духоформу повернутися назад, і пальці мені зісковзують із його шиї.

— Чекай, це ж той хлоп, який намагався тебе задушити?

— Так. — Чухаю своє чоло. — Це він.

Проблиск на Шиміневому лиці гасне. Відтак в очах і меридіанах, що його оповили, зблискує яскраво-червоне життя.

«Птах» виконує ще один випад до «Воїна».

— Стій!..

Намагаюся його зупинити, але Шимінева лють така непереборна — ніби зграя крикливих птахів у його внутрішньому світі зносить усе на своєму шляху.

Він обіймає мене та притискає до себе. Навіть у цьому уявному просторі його жар приголомшує. Серце калатає, і якусь мить я подумую про те, щоб розтанути в цьому жарі й дати йому змогу вбивати, як забажає.

Але я не можу.

Не можу.

— Зупинися! — видихаю йому в плече.

Він розправляє «Птахові» крила й пускає його підстрибом уперед, наче навісний вогонь, а кігті тягнуться до «Воїна».

— Зупинися! — кричу голосніше, трусячи його за плечі. — Хіба мало дівчат ти вже вбив?

Крила «Птаха» смикаються та блимають. Він валиться на «Воїна», шматує пазурами його передню частину, але наскрізь не пробиває. Шимінева лють перетворюється на глухий розпач, подібний до мого, але змішаний із таким горем, якого мені не до снаги стерпіти. Наче від окропу, якому нема куди подітися з-під кришки, на поверхню «Птаха» діє тиск. Знайомий тиск.

З «Птаха» проступають і випинаються нові нарости. Відчуваю, як він набуває нездорового, горбкуватого вигляду. Лиходійська форма.

Хай буде.

Убити Сін Тяня не можу, але мені до снаги змусити його добряче помучитися. І не лише: я його використаю.

Стискаю кігті однієї спотвореної лапи на стегні «Воїна», а другої — на його нозі. Тепер щосили смикаю.

Нога відривається від тіла. З перелому виливається сяйлива ци Сін Тяня. Збираю його ци до «Жар-птаха», і жовте світло пульсує під червоним металевим пір’ям, а Сін Тянь дико волає з черева «Воїна».

Сіма Ї попереджав мене щодо несподіваних і сильних пошкоджень хризаліди. Тому я знаю: боліти має так, ніби хтось відірвав Сін Тяневі ногу насправжки.

Йому на поміч поспішає інша хризаліда, але я відкидаю її вбік «Птаховим» крилом і відриваю «Воїнові» другу ногу. Сін Тянь ще несамовитіше голосить, страждаючи, відтак стихає. Його ци випита. Очі на сосках «Безголового» тьмяніють.

Жбурляю йому в лице-тулуб його власну кінцівку.

Ця хризаліда вже більше не битиметься. Навколо неї снують звичайні хундуни, заспокоєні штучною смертю: потім вони переслідуватимуть інші хризаліди.

Шимінь усе ще тримає зі мною ментальний зв’язок, але його руки зломлено ослабли. Я розумію: він не заперечуватиме проти того, що я робитиму далі.

Розвертаю «Птаха» і здіймаю його в повітря, спалюючи невелику зібрану порцію ци Сін Тяня. Це останній засіб, і за відчуттям схоже на те, ніби проштовхуєш крізь «Птаха» чужорідну, мертву рідину — хіба вдаються основні рухи польоту. За нами женеться кілька хризалід, але жодна з них не може злетіти: для лету потрібен украй високий духотиск, тому ми хутко залишаємо їх позаду.

У полі зору постає Великий мур. Лечу вздовж нього до вартової вежі Кайхван. Стратеги репетують і волають, але я не викидаю динаміків.

Мене тішить, як вони запанікували.

Наближаючись до вартової вежі, змушую «Птаха» злетіти вгору дугою, а потім нахилитися донизу, спрямовую дзьоб просто на вежу. Так багато людей усередині вежі або втягнули мене в усе це, або відмовилися мені допомогти. Якщо вони аж так прагнуть, щоб я пішла, я піду.

Але вони всі підуть зі мною.

Притискаю «Птахові» крила до боків. Він прискорюється.

— Дзетянь! Шиміню!

Від цього голосу все в мені завмирає. Їджі. Змахую «Птаховими» крилами, спиняючи його на льоту. Після гучного пориву западає моторошна тиша. По оболонці «Птаха» лупить дощ, у кабіні відлунюють постукування крапель.

— Заспокойтеся, — благає Їджі з динаміків. — Заспокойтеся.

Мене заливає сором. Я навіть не подумала, що він теж може бути у вартовій вежі.

— Ви по ци повернулися? — питає він. — Зачекайте на мене.

Я приземляю «Птаха» якомога м’якше. Усе одно вікна вартової вежі брязкають, і декілька з них розбивається. Окидаю зором Великий мур. Поряд із ним будівлі тренувального табору здаються іграшковими модельками, що їх продає компанія «Ґао ентерпрайзез».

Настає затишшя, відтак ззаду вежі відчиняються двері, з них на короткий місток, що веде до Муру, падає світло. На міст вибігає крихітна постать. Це не може бути хтось інший, тільки Їджі.

Тільки йому стачить відваги зараз вийти до нас.

Відводжу очі: мені зненацька стає ніяково, що він побачить мене в такому гротескному вигляді.

— Дзетянь! — гукає він крізь бурю з вершечка Муру — такий крихітний, такий слабенький, така людинка.

Поки я вовтужуся, Шимінь розвертає «Птаха». Націлює зір, ніби бінокль, чітко на Їджі — аж дивуюся: це якась просунута техніка, я про таке не знала.

Дощ ліпить розкуйовджене волосся Їджі до його блідої шиї. Його блакитно-сіре вбрання вмить так промокає, що здається чорнильно-чорним. Від цього видовища серце стискається. Розправляю над ним «Птахові» крила. Дарма що цілковито від струменів дощу його це не рятує. Кортить зігріти його, як Шимінь мене тоді в шатлі, але моя ци на таке не здатна. Металева ци може бути тільки холодною.

У мене все одно не стало б снаги на таке. Я ледве тримаю «Птаха».

— Беріть мою ци! — махає рукою Їджі, показує на неї, а потім простягає руку до нас.

Ще не розумію, до чого він веде, але ми із Шимінем одночасно вирішуємо нахилитися. «Птахів» дзьоб суне до долоні Їджі. Крихітна точка перетину, ніби зірка в нічному небі.

«Ти моя Полярна зоря, — зринає у пам’яті голос Їджі. — Я піду туди, куди ти мене поведеш».

Крила «Птаха» тріпочуть. Як Їджі не втямив, що насправді все навпаки?

Аж раптом подмухом ревучого вітру в моїй свідомості постає спогад: це схеми в його конспектах із занять — схеми з розташуванням меридіанів ци по всьому тілу, там ще йшлося про величезну концентрацію акупунктурних точок на долоні. І перш ніж він береться пояснювати, я вже знаю, що робити далі.

З усією своєю металевою точністю зосереджуюся на крихітній цятці на його долоні, а відтак обережно проштрикую її голками.

У його очах спалахує жовте сяйво, пронизуючи дощову темінь. Меридіани загоряються на шкірі, ніби мережа ниток із розплавленого золота.

У «Птаха» вливається новий струмінь ци. Земляної жовтої, помережаної де-не-де кривулястими гарячо-зеленими блискавками зеленої деревної — значно живішої, ніж поцуплена й відірвана порція Сін Тяня. Заспокійлива сила шириться й розливається всім «Птаховим» тілом. Тепер Їджі поряд із нами. Не свідомістю, але духом він теж тут.

У просторі Їнь-Ян навколо нас із Лі Шимінем кружляють тоненькі ефірні вусики, схожі на волокнинки кольорового туману. Ми одночасно зводимося. Повертаємося одне до одного. Золотаві струмені ци огортають нам руки й здіймають їх, поки наші пальці не зустрічаються. Крізь кінчики пальців я відчуваю Шиміневе серцебиття, воно зливається з моїм, і наш спільний ритм уповільнюється. З його суглобів випростується малий білий метелик із чорними крапочками на крильцях. З моїх — чорний із білими крапочками. Хтозна, що їх створило: я, він чи щось внутрішньо притаманне «Жар-птахові». А може, це й не важить.

Я не жахаюся, я довіряю — так, як довіряю потокові ци Їджі. Там, назовні, Їджі притуляється чолом до «Птахового» дзьоба. Моє серце геть завмирає. З нашого із Шимінем доторку випурхують усе нові метелики.

Аж тут наші духоформи цілковито розпадаються на чорне і біле та сплавляються одна з одною. Наші свідомості сягають нечуваного злету. Більше немає розподілу, немає простору Їнь-Ян.

Наша форма міниться, робиться більш людиноподібною. Лапи перетворюються на ноги. Від крил, які розгортаються ще ширше, відокремлюються руки. Тулуб витягується, міцнішає. Під пташиним дзьобом проступає нижня половина людського обличчя, тож дзьоб перетворюється на частину маски птаха на людині. Усе стає більш схожим на нашу власну духоброню. На нашому основному червоно-вогняному тлі висвітлюються біло-металеві й жовто-земляні акценти.

Навколо Їджі вирує буря, плутає волосся, заливає одяг, але коли під спалахом блискавки стає видно його обличчя — усмішка на ньому широка й утішена.

Ми підбираємо його в долоню. Він зі сміхом тицяється в дзьобату маску. Огортаємо йому долоню тонким шаром духометалу — виходить щось на кшталт рукавички, так він може рухати рукою, доєднаною до нас ніби тоненьким тросиком. Тоді ми розтуляємо щілинку між очима — вона веде просто до кабіни. Їджі залазить усередину.

— Їджі… — Свідомість зісковзує до мого смертного тіла. Мені здається, я це вимовила, але, може, то тільки в голові пролунало. Замріяно дивлюся власними очима з плоті й крові, як він наближається, охоплений хвилями червоного, білого та жовтого, що розбігаються пір’ястими стінами кабіни.

— Дзетянь. — Він пригортає моє обличчя. Біле світіння від моїх меридіанів освітлює його, ніби то відблиски від екрана. — Я тут. Подивлюся, що можна зробити з тою раною. А ви бийтеся.

— Добре…

Свідомість знову повертається в тіло «Птаха», поки її не накрило фізичним болем. Ми із Шимінем здіймаємо хризаліду у вертикальне положення. Навколо наших ніг — металеві пір’їсті «спідниці». Великий мур дістає нам ледь до нагруддя.

Розвернувшись, бачимо просто перед собою, як хризаліди вишикувалися півколом. Позиція непевна.

— Нумо завалимо по кілька хундунів! — гукаємо ми, прориваючись крізь їхній ланцюг та не даючи їм часу на міркування.

Дорогою притискаємо руку до нагруддя: схоже, є зброя, скористатися якою можна за допомогою людських кінцівок. Пальці занурюються в духометал, намацують держак. Тягнуть.

У мерехтінні іскор, скрегочучи металом по металу, з наших грудей витягується довгий лук.

Присідаємо — а тоді підскакуємо. Посвист мокрого вітру в крилах пришвидшується й гучнішає. Знову ввірвавшись у гущавину битви, натягуємо сяйливу тятиву. На ній оживає промениста стріла ци. Прицілюємося в найбільшого хундуна, стріляємо. Точний, пронизливий постріл: хундунська іскра гасне. Луска спадає — досить ціла, щоб можна було нею скористатися. Хай там що армія закидатиме нам за поведінку в цій битві, відмовитися від такого доброго шмата луски вони не зможуть.

З висоти розстрілюємо всіх шляхетних хундунів, що потрапляють у поле зору, зі свого велетенського лука. Інші хризаліди стривожено зиркають на це видовище, але б’ються й собі. Щойно який-небудь хундун деревного чи вогняного типу намагається спрямувати на нас постріл ци, як хтось із наших збиває його зброєю ближнього бою.

Коли ми підстрелимо останнього хундуна шляхетного класу, на поле, всіяне тьмяною металевою лускою, зійде мирна тиша. Нарешті я певна в потенціалі, який мають побачити в нас стратеги Джуґе та Сіма.

«Я ж бо вам казала, що трикутник — це найстабільніша фігура, стратегу Сімо!» — так і хочеться вигукнути: знаю, він почує крізь камери дронів, які шугають навколо нас.

Але не можу поворушити «Птаховою» щелепою.

Нічим більше не виходить поворушити.

Розум мій підвисає, туманиться. Біль я ненавиджу, та він важливий. Він дає тобі сигнал: щось не так. Змушує перейматися, коли це потрібно.

А тепер усе інакше. Щось достоту не так, але все, що в мене виходить, — тупо дивитися, як моя металева ци витікає з «Птахового» тіла.

Якісь голоси вигукують моє ім’я, кличуть, але мене ніби відносить потужною хвилею кудись у пітьму.

Принаймні там спокійно. Хіба що холодно.

Так холодно…

Частина третя

Шлях ЗмiÏ

Змія Ба може заковтнути навіть слона, але випльовувати кістки їй доводиться роками.

Класика гір і морів

Роздiл двадцять дев’ятий

Мiсто вiчного миру

Пропливаю крізь безкраї потоки снів.

«Іди!» — кажу дівчині, яка тремтить і схлипує, а кров просочує мій одяг і крапає із сокирки в руці. Хрипливо, ніби попелу наковталася. Тільки коли вона зникає з поля зору, я падаю в червону калюжу між тілами й сама починаю трястися та схлипувати. Сокирка постукує по червоних, залитих кров’ю кахлях.

Але скоро вона мені знову знадобиться.

Опираюся неминучому. Не хочу, щоб це сталося. Але хай куди я тікаю — там на мене чекають лише нові кошмари.

Бійки за сталевими ґратами. Понівечені пальці в робочих траншеях. Я лежу на спині, руки тремтять, обмацуючи свіжі шви: я геть оглушена тим, що з мене повитягали внутрішні органи. Лежу на животі, хриплю в лихоманці, а спина палає від свіжих опіків.

Аж ось рожевощока дівчинка, колуючи зі мною полем в іскристих снігах, навчає мене бойових прийомів — таких тонких, ніби це каліграфія, до якої я колись вдавалася. Ми м’яко відхиляємо рухи одна одної то розтуленою долонею, то всією рукою. Наші ноги здіймають імлисті хмарки крижаних бризок. За нами тягнуться спіралі слідів. Обличчя дівчинки осяває ніжна усмішка, яка заперечує її смертність.

Утім зрештою вона не переможе: це не більше ніж передишка.

Мене пронизує панічний страх. Усе всередині кричить: нехай це припиниться, нехай вона нарешті зникне, перш ніж я побачу, до чого це призведе.

«…відійди…»

«…не йди до…»

«…будь ласка…»

«Заради чого такого ти взагалі маєш жити, що вартувало б їхніх життів?»

Схоплююся від власного голосу, видираючись зі спогадів, які не є моїми.

Очі розплющуються, я повертаюся до дійсності.

Ніздрі заповнюють гострі, немов зимове повітря, запахи йоду та чогось стерильно-хімічного. Хапаюся за хрустке біле простирадло. Розгублено озираюся навколо.

Від побаченого біля ліжка аж заклякаю. Я що, досі марю?

Їджі із Шимінем поснули на табуретах, притулених до стіни, прихилившись один до одного. Їджі занурився Шиміневі у плече, а той поклав свою голову на його маківку.

Вони тримаються за руки, та й ногами торкаються один одного.

— Ем-м… — бурмочу, та щось мені бракне сили в голосі для продовження.

Усе здається розмитим і розпливчастим — та й відколи мені вдавалося побути у власному смертному тілі без болю?

Хлопці одночасно розплющують очі.

— Дзетянь! — схоплюється Їджі, висмикуючи руку з Шиміневої, і тягнеться до мене.

Шимінь теж починає зводитися зі стільця, розтуляє рота щось сказати, але зрештою залишається на місці. Переводить погляд із мене на Їджі, ніби несила вирішити, на кому з нас зосередитися.

Дивлюся на нього, і мене знову охоплює жах.

Ці сни — то були не сни. То були його спогади. Просочилися мені в голову через бойовий зв’язок.

Тепер я не можу дивитися йому в очі.

— Так. — Щоб відволіктися, повертаюся до Їджі. Хриплю з відчутним зусиллям, аж брови морщу. — То що сталося?

***

Від брами смерті мене відтягли з трьома зламаними ребрами й розірваною ниркою. «Жар-птахова» броня вогняного типу, можливо, найгірша щодо захисту, але принаймні вона завадила кулі прошити мене наскрізь. Лікарі витягли її, коли інші хризаліди вивели «Жар-птаха» з поля битви, і відтоді я два дні відновлююся в медпункті вартової вежі Кайхван.

А спочинок від болю — це через знеболювальні, якими мене обкололи. Відчуття такі дивовижні, аж боюся повертатися назад до реальності без них, але Їджі стривожено шепоче, що від подальших ін’єкцій варто відмовитися. Якщо я підсяду, армія зможе вхопити мене на гачок — так само, як шантажували Шиміня алкоголем.

Дослухаюся до поради Їджі.

Наші остаточні втрати в бою такі: двоє загиблих солдатів, одна понівечена хризаліда класу «герцог», один травмований Сінь Тян (а його конкубіна, напевно, проснулася шокованою).

Наші остаточні бойові успіхи: луска від дванадцяти хундунів шляхетного класу в ідеальному стані — можна буде наробити з неї хризалід або запропонувати її богам як придатний для оброблення духометал. А ще — остаточне підтвердження того, що ми із Шимінем здатні підтримувати стабільну Героїчну Форму.

Якщо раніше стратеги сварилися між собою стосовно того, що з нами робити, то не можу навіть уявити, на що перетворилися їхні зідзвонювання тепер.

Єдине, про що шкодую, — це спроба зруйнувати вежу Кайхван. Утім Сіма Ї допоміг нам рішуче заперечити те, що ми повернулися до Муру, намірюючись учинити масове вбивство. Це він впустив Їджі до військового штабу й дав змогу промовляти в мікрофон. Стверджував, що колись розповідав нам про можливість використати третю особу як «батарейку» ци й радив спробувати, якщо вже геть знесилимося. Не те щоб така ідея зовсім не мала прецедентів — але раніше була надто малоуспішна. Зазвичай додавання ци від третьої особи лише породжує дисонанс у парі основних пілотів. Ніхто не може втямити, чому в нас це спрацювало.

І я, звісно, сумніваюся, чи інші стратеги купилися на таке пояснення. Але зрештою байдуже.

Важливо те, що ми летіли зашвидко, і дрони з камерами не встигали за нами, тож зняли те, що відбувалося, лише після того, як до нас дістався Їджі.

Важливо те, що Ґао Цьов від такого розвитку подій у захваті. Він уже дав на лапу всім, кому було потрібно, й отримав дозвіл від Мудреців офіційно відвідати нас у столиці Хвасі, Чангані, аби обговорити медійні справи. Поки я ще одужую і ми обоє чекаємо на відновлення ци, Ань Лушань не має жодної підстави заборонити нам покинути кордон.

***

На віддалі зблискують вогні Чанганя, і це збиває з пантелику, бо вони сяють яскравіше від зірок. Скажімо, мій мозок страшенно лякається: а раптом, поки я дрімала, говеркрафт перевернувся догори дриґом, і це ми падаємо, і ось-ось розіб’ємося на смерть. Я сіпаюся, натягуючи перехрещені ремені безпеки, та щосили хапаюся за Шиміневу руку.

Відтак ззираюся із Їджі — він пристебнутий до сидіння навпроти нас.

— Дзетянь, дивись, не задави його, — ніяково всміхається він, і його голос у навушниках ледь чутний за бамканням лопатей ротора.

— Та нічого, — хрипить Шимінь.

— Вибач! — спалахую, відпускаючи його долоню.

Навколо малого приватного суденця на повітряній подушці, що його послав по нас Ґао Цьов, завиває вітер. У віконця зазирають хмарки, у нічній темряві вони біляві, немов зліплені з металевої ци. Попри невідступну тривогу повертаюся до краєвиду — аби не дивитися ні на кого із хлопців. Губи поколює від самого спогаду про наш цілунок із Шимінем перед битвою.

Про це я Їджі не зізналася.

А чи мала б?

Та ні, я не зобов’язана. Від тієї миті, коли дістався Муру, Їджі мав зрозуміти, що доведеться давати раду з тим, що тепер я довіку прикута до Шиміня. І все ж таки не можу не помічати, як він розгублено позирає на нас із Шимінем, коли гадає, що я не бачу. І не розумію, як усе зміниться, якщо йому розповісти: на краще чи на гірше.

Уф-ф…

Тут я поринаю в споглядання міського краєвиду й забуваю про все. Безлад у голові зникає, натомість мене переповнює подив.

Це не схоже на мою подорож говеркрафтом до Великого муру. Тоді це було хіба якесь млосне поневіряння в темряві, у тісній металевій клітці, страшенно хиткій і гуркотливій.

А тепер — ніби вихід за межі, який можна порівняти з пілотуванням хризаліди.

Невдовзі весь видимий простір перед нами заповнюють височенні будівлі, завішані неоновими вивісками — справжні металево-бетонні джунглі посеред моря вогнів і голограм. І в ньому, ніби кров’яні тільця, снують людські й транспортні цяточки. Стільки всього, що потрібно увібрати в себе, що я аж втискаюся у віконце.

То ось яке воно, місто.

Цілі стіни будинків займають рухливі реклами. Темною змією повзе крізь місто річка Вей, виблискуючи серпиками віддзеркаленого світла. Кожен ковточок простору між двома гірськими хребтами, котрі відокремлюють Чангань від провінцій Хань, Дзінь, Свей і Тан, сповнюють людські досягнення. І серце Хвасі має свій адміністративний поділ.

Я так приголомшена всім цим, що доводиться нагадувати собі розповіді Їджі: буцімто сліпуче світло — це лише гламурна поверхня, як оті напахчені шовкові туфлі, що їх носять дівчата на своїх запалених перев’язаних ногах. Більшості чанганьців доводиться боротися за існування. Квартири можуть бути розділені на клітки, буквально поставлені одна на одну, кожна з яких достатня хіба для того, щоб у ній змогла спати одна людина, і все одно їх продають за астрономічними цінами. У помешканні завбільшки з наше, що на Мурі, можуть тулитися дванадцятеро осіб, ділячи спільну кухню та вбиральню.

Ось така конкуренція, зумовлена бажанням жити в найбезпечнішому місці Хвасі — змагання, у яке втягнено шість мільйонів людей, майже п’яту частину населення всієї Хвасі. Недарма його називають Містом вічного миру. Чанганьці можуть мати клопіт з оплатою оренди, але їх аж ніяк не турбують хундуни.

Мій захват поволі холоне. Нараз усвідомлюю, що це не найбільше, чого досягло людство, хіба лише найбільше, що ми відновили. Намагаюся уявити людський світ до вторгнення два тисячоліття тому — і всередині все стискається. Будівлі, які напевне здіймалися значно вище, ніж оці. Технології, тепер утрачені навіть для богів. Тисячі й тисячі років історії, які нам уже не повернути.

І від того ще більше лютить те, що нас із Шимінем кинули до хундунів, мов купку непотребу.

Їджі показує: уже завиднів Палац Мудреців. Це комплекс садиб із гостроверхими дахами й храмів, збудованих під пасмом гір, що панують над містом, а в них перебуває уряд Хвасі. Обурено зиркаю на нього, мріючи спуститися туди й зажадати особистої аудієнції у Голови Кона. Але його новий указ однозначний: він разом зі всіма Мудрецями схвалить контратаку тільки в тому разі, якщо всі головні стратеги Свей-Тан погодяться, що це справа безпечна. Хоча це й не звучить нерозумно, враховуючи всі ризики, але такі люди, як Ань Лушань, доводять: не кожний, хто наділений владою, діє з думкою про загальне благо.

Гаразд. Тоді вони самі не залишають нам іншого вибору, окрім як використовувати сумнівні засоби.

Ми із Шимінем уже втомилися благати пробачення за те, що ми такі, які є.

***

Катер приземляється на стартовому майданчику в маєтку Ґао — це ще один гірський комплекс, зведений підозріло схожим на точну копію Палацу Мудреців. От тільки я певна, у Мудреців не гримить музика й не блимають стробоскопи сям і там. Щойно люк говеркрафта від’їжджає вбік, з першим у житті вдихом міського повітря (страшенно прокуреного) в легені вривається шаленство вечірки. У неясний електронний ритм, що б’ється просто з гори, немов велетенське серце, вливаються віддалені голоси й сміх. Їджі каже, що геть усі варті уваги персони в Чангані прийшли сьогодні ввечері на нас повитріщатися.

На майданчик вибігає вервечка служниць, лопаті поволі стихають, і від того подуву тріпоче їхнє барвисте шовкове вбрання. «Вушаоє! — констатують хором, тремтячи в унісон. — П’ятий молодший паночку!» Їджі знімає навушники, кланяється у відповідь з рахманною усмішкою. Його мати була однією з таких служниць, яка завагітніла від Ґао Цьова, а невдовзі він її забув. До того дня, коли наказав відшмагати її до смерті за те, що недостатньо захоплено всміхалася на бенкеті, влаштованому для Мудреців. Мене аж нудить від численних доказів його недосяжної могутності довкола. І на такого чоловіка я маю покладатися, щоб добути бажане.

І саме такі чоловіки керують світом.

Одна зі служниць підштовхує до нас крісло. З моїми пораненнями ходити на своїх двох ще небезпечно. Шимінь дбайливо мене обхоплює, і я змушена прийняти його допомогу. Їджі зіскакує з говеркрафта й береться везти колісне крісло замість служниці.

У мені кипить неприємне почуття безсилля. Розумію, що таке вони роблять не через зловмисні наміри щось із мене витягти чи міцніше до себе прив’язати, тож не пручаюся й нічого не кажу, але як мене бісить те, що світ і далі ніяк не дає мені поратися самостійно. Бісить те, що в цьому житті мені не обійтися без Їджі й Шиміня, дарма що одного з них я кохаю, а другий потрібен мені як партнер. Чи можу я називати себе сильною, коли доводиться покладатися на двох хлопців?

Але що мені ще залишається? Відсторонитися від них і вперто кульгати назустріч власній смерті? Та це не буде шляхетним чи солідним лише тому, що я зробила це самотужки.

Влаштовуюся в колісному кріслі й з’ясовую, як пересувати його за допомогою ручки керування, відтак служниці проводжають нас на подвір’я, затиснуте між багатоповерховими будівлями. Я вже бачила знімки садиби Ґао, але я все одно в шоці. Вигляд радше як у невеличкого містечка, аніж як у родинного маєтку.

Обличчя обдуває вітерець, з яким лине запах водоростей — і нагадує про рисові тераси. Перед нами ставок із ліліями, освітлений зсередини мінливими кольоровими вогниками та розділений звивистою кам’яною доріжкою, ніби символ Їнь-Ян. Публіка, на щастя, не тусується впритул до нас, усі купчаться на балконах будівель, які огинають двір. Гостроверхі черепичні дахи на кожному поверсі підтримують пурпурові стовпи. З країв звисають грона традиційних червоних ліхтарів, миготливе неонове світло просотується крізь паперові вікна та прочинені двері, спалахами підсвічуючи натовп, який перемішується хвильками. У квадрат зоряного неба понад подвір’ям линуть ритми музики.

На мій подив, деякі відвідувачі вечірки мають шматки й елементи духоброні на плечах, на руках, а подекуди й на грудях. Я гадала, що носити духометал дозволено лише пілотам, та й то із суворими обмеженнями. Нам із Шимінем брати обладунки із собою в цю поїздку заборонили. Але, гадаю, багатії тільки посміюються над законами, адже духотиск у них невисокий, тож і небезпеки для них — жодної. Схоже, вони не здатні ні на що інше, окрім як ледь помітно погойдувати своєю ци в такт музиці.

Ми підходимо, і голоси стихають. Камери далі блимають спалахами, але жвава вечірка цілком уклякає.

Усі витріщаються на нас. Над нерішучими чоловічими та напівзатуленими жіночими обличчями плавають неонові промені світла.

Я теж зупиняюся, не розуміючи, що робити далі. Над нами пролітає ще один подув вітру, приносячи гострий дух алкоголю.

Шимінь стискає мені плече. Я не опираюся.

— Ласкаво просимо! — лунає з динаміків хрипкий голос.

Відшуковую поглядом носія — і знаходжу його на третьому, найвищому рівні будівлі навпроти.

— Ласкаво просимо наших почесних гостей — Залізного Демона Лі Шиміня й Залізну Вдову Ву Дзетянь! — Ґао Цьов здіймає руки; у сяйві через прочинені позаду нього подвійні двері від чоловіка видно хіба самий силует.

Бронзовий наголовник над маківкою заввишки з його голову. Рукава звисають чіткими обрисами кутів. Обабіч нього, наче слухняні ляльки, вишикувалися шеренги служниць, які посхиляли голови, волосся в них заплетено двома «баранчиками», як у маленьких дівчаток.

Гості вигукують щось вітальне, а мене роз’їдає відчуття огиди.

— Батьку. — Їджі складає долоні й кланяється, нагадуючи, що я мала б виконати те саме.

— Ґао-дзон, — промовляємо ми із Шимінем (що означає «о великий пане Ґао»).

Щоправда, навколо такий галас, що йому навряд чи нас чутно.

— Дякую вам за службу, пілоти! — відказує той.

— Дякуємо вам за службу! — хором бурмочуть гості.

Раптом усі стали до нас такими привітними — авжеж, сам Ґао Цьов дав дозвіл. Напівзатінені постаті в розкішних шатах спираються на балконні поручні, здіймають бронзові келихи. Аристократки (чула, вони не повинні показувати обличчя на людях) потягують спиртне, встромляючи металеві соломинки під сітчасті вуалі від вуха до вуха, почеплені на хитромудрі бронзові заколки.

— І мій син-герой! Баофен Шаоє!

— Баофен Шаоє!

Юний Господар Бурі. Схоже, Їджі вже не просто Вушаоє, П’ятий молодший паночок. Він поправляє краї рукавів, у віддзеркаленому від ставка сяйві виблискують його широко розплющені очі.

Ґао Цьов не проґавив зіркових можливостей Їджі після того, що він учинив. Одна з його світлин уже облетіла весь світ, і від неї справді перехоплює дух. Їджі знято в мить спалаху блискавки, він простягає руку до дзьоба «Жар-птаха», волосся розкуйовджене бурею, мокрий рукав сповз до ліктя, очі й енергетичні меридіани світяться, наче казковий золотий ланцюг. Хоробрий людський хлопчик став на вершині найміцнішого бастіону, надаючи сили велетенському металевому звірові, головній надії всієї Хвасі.

Умить Ґао Цьов оголосив, що це його рідний син. Навіть надіслав Їджі цивільний одяг із золотими блискавками замість бамбукових візерунків, які тому зазвичай до вподоби.

— Мої гості повернуться до вас після нашої з ними короткої бесіди, — оголошує Ґао Цьов. — А поки насолоджуйтеся найліпшими у Хвасі їжею та напоями!

Серед ночі ще дужче вибухають горлання. Хтось запалює стрічку петард. Вибухи б’ють по моїх барабанних перетинках, наповнюють подвір’я димом. Феєрверки зі свистом вилітають у ніч, розриваючись на тлі зоряного неба, ніби хундунові ядра.

Покоївки виводять нас до ставка через звивистий місток.

Я знову беруся за керування кріслом, але Їджі хапається за його спинку та штовхає мене вперед. Він не наважується нічого вимовити вголос, але в його очах бачу виразне: «Будь обережна з моїм батьком».

Роздiл тридцятий

Угода

У мене не було жодних ілюзій стосовно того, що Ґао Цьов прагне допомагати нам через палке почуття справедливості, як стратеги Центрального командування. Він лише вирішив, а чи не поклопотатися за наші життя, щоб нажитися на нашій славі. Гадаю, він уже спустив чимало коштів, аби вивезти нас із прикордоння, бо каже, що відтепер для того, щоб підштовхнути армію та Мудреців до схвалення контрнаступу, використовуватиме суто той прибуток, який отримаємо ми. Зі своїх статків на подальші хабарі він не витратить більше жодного юаня.

Є деякі значущі гравці, як-от Ань Лушань, котрих, найімовірніше, не вдасться переманити на наш бік ні за які гроші, але ж не секрет, що зв’язки Ґао Цьова поширюються й на кримінальний світ. Упевнена, він володіє дієвішими методами переконання.

Хоча, мабуть, він має і якусь особисту ціну за те, щоб виправдати використання таких методів. Має бути певна межа, за якою ми із Шимінем станемо варті того, щоб задіяти його найтемніші зв’язки. Повинні будемо довести, що ми для нього цінні. А це означає дати йому цілковиту волю в переробленні наших образів, щоб заробити якомога більше.

— Бачу у вас величезну зоряну силу.

Він крутить у пальцях довгі палички, оздоблені на кінцях золотом. Влаштовується навпроти нас за круглим столом, заставленим різноманітними запашними стравами, більшість із яких я вперше бачу. Крізь дерев’яне різьблене оздоблення приватного покою сотається медово-м’яке світло, огортаючи його риси.

І в усьому відчутні легкі натяки на риси Їджі, аж мені спина напружується. Ті самі інтонації в голосі, тільки глибші від віку. Така сама витончена форма обличчя, яке огрубляє хіба борода кольору суміші перцю із сіллю. Неважко уявити, як Їджі робиться таким самим або як Ґао Цьов колись був милим і ніжним, як Їджі. І це найжахливіші думки, котрі лізуть у голову від погляду на нього.

Цей світ здатний із будь-кого зробити чудовисько.

— Лі Шиміню. — Ґао Цьов наставляє пальця на Шиміня, впершись ліктем на стільницю під золоченою скатертиною і виблискуючи оздобою дизайнерських шатів із лакованої чорної шкіри. — Вам навіть не потрібен жодний ребрендинг. Найгірший з найгірших поганців. Нестримний альфа-самець. Живе за своїми законами, і чхати йому на те, що думають інші. Саме в цьому ваша найбільша привабливість. Чоловіки мріють бути вами, жінки жадають, щоб ви їх захищали.

— Ну… — бурмоче Шимінь. — Хай так.

Він не дивиться ні на мене, ані на Ґао Цьова, ані навіть на типову угоду на планшеті, що лежить навпроти. Він утупився в блискотливу пляшку на скляному поворотному столикові, який встановлено посеред наїдків. Відчуваю, як його рука під столом тремтить у моїй.

Задавлюю невеселий смішок. Але ж я розумію, люди охоче купуються на всю цю дурню про нього. Звертають увагу лише на поверхневий чар його сили.

Ґао Цьов переводить пальця в мій бік.

— Ву Дзетянь. — Він вимовляє моє ім’я так, наче пробує язиком новий екзотичний смак. — О, ця Ву Дзетянь. Вона вривається нізвідки феєрверком, дорогою підриваючи того вилупка Ян Ґвана. До речі, фантастичний дебют. Досі не можу забути тієї миті. «Ласкаво прошу до кошмару!» — грізно рикає він, наслідуючи мене.

Лишенько. Тепер мені якось аж бентежно ніяково від того, що я колись прокричала таке перед десятком камер.

— Це було не занадто?..

— Ой, пілотесо Ву, та люди обожнюють, коли все занадто. Від пілотів очікують неймовірного — саме в цьому секрет їхньої зірковості! Насправді я використав би всі ці чутки про дух лисиці, ще й розвинув би їх. Ви можете бути таємничою лисицею. Фатальною жінкою. — Очі Ґао Цьова, у глибині яких схована котяча чарівливість, пронизують мене тямким поглядом. Обличчям проковзують тіні від трьох золочених ліхтарів над столом. — Жінки ненавидітимуть вас за те, що тримаєтеся з такою владною впевненістю, про яку вони можуть хіба мріяти; чоловіки ненавидітимуть за те, що ви плутаєте їхні думки й заманюєте в заборонені куточки. Але ця ненависть так гаряче палитиме під шкірою, що ніхто не зможе ані відвернутися, ані припинити вас обговорювати. Ви із Шимінем будете найпотужнішою парою у Хвасі. Вас не назвати хорошими хлопчиком і дівчинкою, але ви погані у найліпшому сенсі цього слова.

Він змахує руками, ніби пропонуючи нам щось невидиме.

— Ну, то як вам?

Мене бентежить, які в нас із ним схожі думки.

Шимінь задумливим жестом прикладає палець до губ, а сам кидає на мене переляканий погляд. Соває рукою і стискає під столом мою долоню. Від надважкого зусилля не дивитися на пляшку в нього аж жили на шиї напнулися.

Ловлю його нечутне послання. Він зараз не в змозі зосередитися. Погодиться на те, що вирішу я.

— Ми згодні, — кажу.

— От і чудово.

Губи Ґао Цьова розтягуються в посмішці, на щоці проступає ямочка — така само, як у Їджі, від чого мене знову обсипає морозом.

Ми із Шимінем підписуємо угоду відбитками пальців. У мене рука труситься не менше, ніж у нього, але насправді цей документ — лишень формальність. Ґао Цьов надто могутній, а наш статус надто рідкісний. Якщо ми будемо незадоволені ним або він буде незадоволений нами, то весь цей правничий жаргон нічого не важитиме.

— Що ж, угоду підписано! — Ґао Цьов плескає в долоні. — Тепер треба обмити, чи не так?

Ми із Шимінем схоплюємося. Служниця крутить поворотний столик, розвертає тим боком, де стоїть пляшка. Витягає кришталевий корок.

Виструнчуюся у своєму кріслі, вмикаю перепрошувальну усмішку.

— О, ми б залюбки, але… — Позираю на Шиміня. — Любий, це ж бо правда: лікарі кажуть тобі, що в тебе вся ци попсується, якщо вживатимеш спиртне?

Знаючи, що трапилося з матір’ю Їджі, маю грати таку жіночу роль, яка не обурить господаря. Підлесливою бути ще недостатньо, треба з того ще й тішитися.

— Дурниці! — Ґао Цьов хапає свій бронзовий келих, і служниця його наповнює. — Одненький ковточок. Ніякої біди з того не буде.

Шимінь намагається щось із себе видушити, але служниця вже шкандибає до нас із пляшкою напереваги. Крізь грані кришталю струмує переломлене світло ліхтарів.

— Один ковток може все зіпсувати. — Розриваюся увагою поміж господарем і Шимінем, вимушено тягнучи усмішку. — Я не думаю, що це буде для нього корисно.

Служниця перехиляє пляшку, і в келих перед нами ллється іскристий, дзюркотливий потік. Запах спирту шибає в носа, аж я задихаюся. Але із Шимінем відбувається дещо значно гірше.

Щось ніби хруснуло в ньому, і напружене обличчя розслаблено розпливається.

— Та ні, нічого. Одненький.

Впиваюся в рукав його форми, ніби кігтями хижого птаха.

— Але ж лікарі…

Він відсуває мою руку, не повертаючись до мене.

— Один ковточок.

Служниця наповнює і мій келих.

— От і пречудово! — Ґао Цьов зводиться, і стілець прорипує полірованим паркетом. Здіймає келиха. — Отже, за нашу спілку!

Шимінь повторює кожний його рух.

Я роблю те саме, і при цьому сильно штовхаю його під лікоть. Трунок виплескується з його келиха й проливається на золочений обрус. Хапаю повітря від болю — як від реального, так і від уявного.

— Ох, пробач, любий. Ці мої рани…

— Нічого страшного, пілотесо Ву, — відказує Ґао Цьов, хоча голос йому крижаніє, а лице тьмянішає. — Не вставайте.

Глипає на служницю та вказує на калюжу. Вона кидається витирати її рушниками, а я кусаю губи.

— Гадаю, любий, то був знак від всесвіту. — Знову стискаю Шиміневу руку. — Тобі варто берегти циркуляцію ци. Буде дуже прикро, якщо через це в наступній битві ми почнемо зависати. Ґао-дзон, я з радістю вип’ю за нас обох.

— Гаразд. — Господар поволі приплющує очі. — Раз уже всесвіт таке каже, то…

Ох, святі небеса. Я його прогнівила.

Сподіваюся, зароблю йому стільки, що цей неприємний спогад вивітриться.

Забираю у Шиміня напівпорожнього келиха, який уже його не гіпнотизує. Наповнюю його сама, відтак запрошувально здіймаю в бік Ґао Цьова.

— З вами напрочуд приємно мати справу, Ґао-дзон.

Підношу келиха до вуст. Це вперше в житті я пробую спиртне, і горло обпікає, немов рідким вогнем — так само міцним, як дух від цієї рідини. Закашлююся, але змушую себе за кілька поспішних ковтків проштовхнути все у шлунок.

— Так, напрочуд приємно.

Ґао Цьов теж випиває.

Шимінь ніяково стовбичить поряд. Я хапаю свій келих, затамовую дух — і вицмулюю ще й другу порцію.

Не розумію, як він дудлив оцю гидоту літрами з ранку до ночі. Не дивно, що в ньому стільки вогняної енергії.

— Отже, справу зроблено за вас, пілоте Лі. — Ґао Цьов тицяє у свій браслет. — Інші гості багато розпитували про вашу долю. Час повертатися на вечірку. Без вас там уже починають нудитися.

Шимінь кидає непевні погляди то на нього, то на мене, з таким самим розгубленим виглядом.

— А нам із пілотесою Ву ще потрібно дещо обговорити. У мене є деякі варіанти влаштувати проживання в Чангані, якщо вона забажає перевезти сюди свою родину. — Останнє слово Ґао Цьов вимовляє як глузування. — Гадаю, вам ця тема не буде надто близька?

Шимінь вирячується на нього, я так само.

— Будь ласка, йдіть розважайтеся! — Господар спалахує надто вже променистою посмішкою.

Мене пронизує жах. Чіпляюся очима за Шиміня, неначе самим поглядом можу його затримати, але тут Ґао Цьов, схоже, не дає нам вибору. Якщо хочемо, щоб він нас підтримував, маємо скорятися.

Опускаю очі.

— Дякуємо, Ґао-дзон, — бурмоче Шимінь після душної паузи. Зводиться, злегка кланяється, і ось уже поряд лишається хіба відлуння його кроків паркетом.

Мені лячно поглянути в очі Ґао Цьову, тож я проводжаю партнера поглядом.

У голові гупає. В грудях палає. Навіть власний віддих на смак такий, ніби дихаю полум’ям. От би ця проміжна мить розтягнулася якомога довше!.. Але двері за Шимінем зачиняються, і я вимушена повернутися до господаря.

Ґао Цьов змірює мене холодним поглядом.

— А ви й справді небезпечна дівчина, пілотесо Ву, — кидає вже зовсім іншим тоном. — Небезпечніша, ніж я гадав. Догоджаєте чоловіковому его, а насправді самі все вирішуєте? Як підступно з вашого боку!

— Я просто підтримую свого партнера, — кваплюся запевнити. — Він для мене все: небо і земля!

— Отакої? — Ґао Цьов легенько схиляє голову. — А як щодо мого героїчного сина? Хто він для вас?

Судомно смикаюся. Язик заплітається, ледь видушуючи слова.

— Студент-стратег Ґао нам дуже допоміг, коли мій партнер…

— Та годі придурюватися. — Його голос ляскає, неначе удар батога. — Я все знаю, що у вас там було з моїм сином. У горах.

Я вже й не дихаю.

А в його голосі ще більшає темряви й криги.

— Я не такий уже неуважний батько, як вам здавалося, пілотесо Ву. А мій п’ятий син — не такий уже залюбливий хлопець. Цікаво, чим ви його обпоїли.

— У нас із ним ніколи не було нічого неподобного, — нарешті спроможна пробелькотіти я.

Що саме йому відомо, до якої міри? Він що, підсунув Їджі непомітного мікрофончика? Але відколи?

— Та ж ви тягнете за собою двох хлопців, немов цуциків на повідці, еге ж?

Що? Двох хлопців?

Ні, так мені не захиститися. Для таких людей, як він, двоє — це геть перебір.

— Я… Я досі незаймана. — На думку спадає останній рятівний аргумент. — Чесно. Можете доручити якій-небудь тітоньці перевірити.

Обличчя Ґао Цьова спалахує подивом. Я вже починаю сподіватися: а може, він нарешті відчепиться й відпустить мене, проте за мить він ще дужче супиться.

Знову зводиться з-за столу, аж стілець рипить немилосердно. Хочеться вмить покотитися від нього не обертаючись, але Ґао Цьов уже вклав купу грошей, щоб доправити нас із Шимінем від Великого муру. Якщо не слухатимуся його, не сумніваюся: він повстане проти мене. А я не можу собі дозволити ще й такого ворога.

Він обходить стіл без поспіху. Шарпає мене за плече. Нахиляється до мого вуха.

— Якщо ти не брешеш мені в очі, тоді все ще значно гірше.

— Таж чому? — аж скрикую.

Мені надто лячно поглянути на нього, і від того у вухах лунає голос Їджі. Це якийсь спотворений Їджі з глибин вісімнадцяти пекельних прірв.

— Чому, питаєш? Що, не доходить до тебе? Тебе не вчили, що треба не тільки брати, але й віддавати? То дуже недобре, пілотесо Ву.

— Вони цього не хотіли.

Мене трусить від кожного вдиху. Від його хватки пропікає крізь форму, аж хочеться відкинути власне плече, мов ящірка хвоста, і втекти чимдуж.

— Усі. Хлопці. Цього. Хочуть. — Проспиртований голос гаряче пече мені вухо. — Я ж бачу, як вони кидаються виконувати всі твої забаганки. Якщо ти справді не маєш наміру дражнити й морочити, тоді вони не розуміють, що їм голови баламутять.

Це він про те, як Їджі із Шимінем допомагали мені вибратися з говеркрафта? Ото із цього й дійшов висновків?

«Не кажіть за них, — кортить мені вигукнути. — Вони не такі, як ви!»

Тут мене проймає ще гостріший жах: а нащо він насправді мене затримав?

Зводжу переляканий погляд на служницю. Та стоїть між двома розвішеними на стіні мальованими сувоями, втупивши очі в підлогу. Її присутність — єдине, що додає неясності ситуації.

Але вона нічого не зможе вдіяти, коли Ґао Цьов вирішить…

«На поміч!» — кричу подумки, не звертаючись ні до кого конкретно. Це я до Шиміня? Чи до Їджі? Не знаю. Не знаю.

— Розумієте, пілотесо Ву, бізнес ґрунтується на рівному обміні, тож коли щось береш — то маєш стільки само й віддавати. Це дуже значущий принцип. І мені важливо, щоб ви це розуміли. І не вважайте себе такою розумницею, щоб його уникнути. — Ґао Цьов заходить за спинку мого крісла й тисне мені на плечі. — Тож, аби впевнитися, що ми довіряємо одне одному, я хочу, щоб ви роздяглися й зачитали нашу угоду перед камерою. Голою.

У мене підлога з-під ніг вислизає. Здається, я падаю в якусь бездонну прірву. Руки смикаються в пошуку духоброні, яка дала б мені потрібну силу. Але її немає. Нічого в мене немає.

— Я… я не дуже добре читаю… — мимрю ледь чутним, безсилим голосом.

— Я можу читати, а ви за мною повторюватимете.

Очі мені пропікає сльозами, неначе кислотою. У горлі такий клубок, що ледь дає дихати. Соваюся, але він тільки міцніше стискає мене за плечі.

— Ґао-дзон… Чому ви так ненавидите жінок?

На мить западає тиша, відтак господар оглушливо регоче. Цей звук, ніби барабанний дріб, стукає мені в потилицю й віддається на поверхні крісла.

— Ненавиджу жінок? Та не смішіть мене! Світ не крутитиметься без жінок! Хто дбатиме про наших дітей, готуватиме нам їжу, шитиме нам одяг, зігріватиме нам постіль — і робитиме ще безліч, безліч усяких корисних речей? Та прошу! — Він прихиляється ближче, котячі очі звужуються до щілинок. — Ніхто в цьому світі не гнівається на жінок як клас. Гніваються на жінок, які не слухаються. Які вважають, ніби можуть порушувати закони й виходити сухими з води. То що, пілотесо Ву, ви з таких?

— У мене тіло… — Все ще не полишаю намагань урятуватися. — Мене поранили. Видовище тепер не надто приємне.

— Мені це не для того, щоб вас жадати, — відрізає він.

Під формою мене прошибає холодний піт. Це суто щоб контролювати. Нічого, окрім контролю.

— Проте, звісно, обирати вам, — додає господар, відпускає мої плечі й повертається до столу. Пальці замащують скатертину.

Ох, срака.

Вибір? Нібито в мене є справжній вибір! Якщо я відмовлюся, він пустить усі свої гроші й ресурси на дискредитацію нас із Шимінем. Він попросту намагається якомога сильніше мене принизити. Зв’язати соромом через те, що обрала таке сама.

Сором.

Чіпляюся думкою за це слово.

А хіба це справді щось таке сороміцьке? Ну, матиме він відео зі мною… що, голою? Теж мені жахіття! Ніби я не гола на світ народжувалася.

Думки ясніють. Я видираюся з ями нескінченного сорому, яким родичі цькували мене все життя, і цей сценарій несподівано стає дотепним.

Цей дурень намагається присоромити мене моїм власним тілом.

А знаєте що? У мене гарне тіло. Може знімати з будь-яких кутів, утім відео не матиме на мене жодного реального впливу. І мені байдужісінько, що він може випустити це в світ.

Сором і приниження — це самонавіяні емоції, і відтепер я вирішую їх не мати.

Проте не припущуся помилки. Він мрець. Щойно ми із Шимінем повернемо Джов і отримаємо за це винагороду, я повернуся й приріжу Ґао Цьова в найжорстокіший спосіб. Він не розуміє, як далеко я ладна зайти, аби здобути бажане, і в цьому моя перевага над ним.

Це не його перемога. Це моя тимчасова милість.

Сповнившись фантазій, як здиратиму з нього шкіру живцем, коли він відслужить своє, розстібаю форму.

Роздiл тридцять перший

Поганий приклад для дiтей

Наступного ранку ми із Шимінем проходимо свою першу студійну фотосесію. Знімки виходять якраз до піку переглядів у мережі під час обідньої перерви. Зі збоченої цікавості ми прихиляємося головами й перевіряємо зображення на планшеті, що його вручив нам Ґао Цьов — там збережено текст нашої угоди. Рання сутінкова прохолода пробирається крізь альтанку, на її гостроверхому дашку шелестять вербові гілки. Навколо альтанки дзюркотить ставок, відокремлюючи її від інших будівель маєтку Ґао. Призахідне сонце тане в помаранчево-золотавій доріжці на воді.

Я не докоряю Шиміневі за те, що трапилося під час зустрічі, але мене це не тішить. Принаймні він нічого не попсував, коли ми постали перед фотокамерами. Це цілком новий рівень абсурду — побачити професійне зображення самих себе. Ґао Цьов справді зіграв на суперечливості. Знімальна команда спорудила мені таку саму лисячу зачіску, яка була в мене на голові, коли я вбила Ян Ґвана, разом зі срібними шпильками та кришталевими лілеями. І ніби звичайному одягові конкубіни бракувало відвертості — вдягнули мене ще епатажніше: у коротеньке вбрання з глибоким вирізом, яке відкривало декольте й широкі смуги стегон. А знизу стирчали дев’ять чималеньких пухнастих хвостів.

А Шиміня вбрали в довгі шкіряні шати з вузькими рукавами. Пір’я вугільного кольору розвівалося по плечах і спускалося в жолобок на грудях, демонструючи клаптик вкритої шрамами шкіри. Окрім того, що йому довелося позбутися окулярів, була ще одна значна відмінність від його звичайного вигляду: попри те що на ньому так само був нашийник із армійською емблемою Жовтого Дракона — на ньому не було повідця.

Зате він був на мені.

На першій світлині я сиджу на землі, геть млосна, вигнувши ноги перед вишуканим латунним кріслом. Тло суцільно чорне. Шимінь розвалився на кріслі, тримаючи мене на ланцюгу, з незворушним виразом обличчя, ніби я його улюблена тваринка. А я дивлюся в камеру очима, що світяться зарядом ци — так, ніби це все входить до мого підступного плану.

«На позір це матиме вигляд, ніби ви його рабиня, але публіка намагатиметься втямити: а хто ж тут насправді головний?» — прокоментував Ґао Цьов, розсаджуючи нас для цього знімка.

Мабуть, його наштовхнуло на цю думку те, як я дала раду з учорашньою зустріччю. Повторюю собі: я вже пережила те, що він змусив мене зробити. Але всередині досі вирує та кипить лють.

Утім не можу заперечити, що він вміє привернути увагу. Кожний кадр потужно влучає в яблучко. Пам’ятаю, що під час зйомки почувалася так собі: незграбність, сліпучі спалахи, біль щоразу, коли помічники садовили мене в правильні пози, — але фінальні наші портрети ніби впали з іншого світу, на мить ухопивши двох неземних, недоторканних вигнанців, що дражнять Хвасю плотськими пристрастями.

— Вибач, — нітиться Шимінь, коли ми переходимо до особливо пікантних кадрів: він стоїть за моєю спиною і натягує повідець.

Під час тієї зйомки я почувалася так огидно, що ледве подужала натягати на себе такий жагучий вираз обличчя, якого вимагав Ґао Цьов. Але тепер дивлюся на ці кадри — і вони такі далекі від реальних стосунків між Шимінем і мною, що аж смішно.

— Та не перепрошуй! — Показую, який у нього крутий вираз на цьому фото. Очі палають енергією ци ще потужніше, ніж зазвичай, завдяки спеціальній пудрі, якою його намастили. — Глянь на себе. Ти просто розкішний.

Лице йому аж смикається від ніяковості.

— Тобі справді до вподоби плодити такі картинки?

— Я зрозуміла, у чому тут прикол. — Важко зітхаю, відтак вишкірююся. — Це ж не ми. Ми граємо двох персонажів. Хіба це не кумедно: розуміти, що ми переконуємо людей повірити в цілковито вигадану версію реальності?

— Тобто ми їм брешемо.

— Я ліпше назвала б це сторітелінгом, мій любенький. — Торкаюся його обличчя, начепивши на себе щонайбільш лисячішу відьомську машкару. — Історія про те, як приборкували одне одного Залізна Вдова і Залізний Демон. Як вони спокутували гріхи в битві за втрачену провінцію. Як перетворювалися з лиходіїв на героїв. Хіба не цікава перша сторінка?

Западає тиша, аж чутно кілька ударів серця. Він дивиться на мене пильно й напружено — з виразом, який я не можу до кінця збагнути.

Машкара сповзає, і реальність, ніби той холодний бриз від води, просочується під шкіру. Прибираю руку від його обличчя й гортаю далі.

— Ох дідько, ну, тепер подивімося відгуки.

***

Суспільне обурення вибухнуло миттю. Оцей наш відвертий одяг. Провокативні пози. Досвід убивства. І разом із тим усім — наша безсоромна певність у собі.

Ми поганий приклад для дітей.

Утім із не меншою силою вибухнуло й захоплення, і суперечливі думки лише привернули більше уваги й дали більше переглядів. Кожному треба побачити таке видовище на власні очі. На форумах розгорнулися суперечки: а чи може нищення хундунів компенсувати наші злочини щодо людей і чи справді ми здатні звільнити Джов. Сама можливість, сама надія на таке спалахнула надновою зіркою, що засвітилася яскравіше за Сонце, — але як же людей бісить, що така добра місія залежить від таких поганих нас.

Дописи з аргументами мають спонтанний і невимушений вигляд, але частину з них вочевидь розмістили посіпаки Ґао Цьова — аби завоювати для нас у свідомості пересічного читача якомога більше місця. Неможливо визначити, скільки із цих дискусій природні, а в скількох хижі вовки пасуть наївних овечок.

Навіть Їджі бере в цьому участь. Коли перебираємося до окремої кімнати на обід, встановлюю планшет і ловлю прямий ефір естрадного шоу, на яке запросили Їджі.

Його скромна чарівність перед камерою справляє пречудове враження. Такий собі багатенький шаоє, якому не забракло хоробрості постати перед хризалідою шляхетного класу посеред бурі, а в справжньому житті аж надто чемний, ба навіть дещо сором’язливий.

Якоїсь миті він серйозно замислився над відповіддю на запитання щодо переходу від життя в Чангані до перебування на Великому мурі, і тут до нього підкрався якийсь актор у костюмі хундуна. Коли той зненацька постукав Їджі до плечу, він із переляку видав кумедний звук. Уся студія хором розреготалася, зокрема й сам Їджі, і від цього він помітно ще ліпше розкрився. Ніяк не скажеш, що людина бере участь у задумі контратаки, за яким дві провінції поставлено на кін, аби зберегти життя нам із Шимінем.

— А яка ваша думка про пілотів «Жар-птаха»? — нарешті видає найбомбічніше запитання ведучий. Певно, проплачене Ґао Цьовом.

Публіка в очікуванні на сенсацію видихає захоплене:

— О-о-о…

— Я гадаю, найбільше важить те, чи мають вони достатню силу, щоб перемогти хундунів, — відказує Їджі, зо хвильку вдавано поміркувавши. Відтак дивиться просто в камери. — І я гадаю, що вони її мають. Якщо вони ладні ризикнути життям заради людства, то мені байдуже, хто вони, що вони — і що зробили колись. І я буду радий знову надати свою ци, коли вони її потребуватимуть.

Публіка вибухає вигуками й оплесками, і мені яскраво уявляється невидимий потік грошей і влади, який поволі наповзає на кожного, хто волів би вбити мене із Шимінем.

— Цього було досить? — надсилаю голосове повідомлення Ґао Цьову, натиснувши на свій новенький браслет.

За кілька секунд надходить гучний сигнал про відповідь. Натискаю «Прослухати» — і з динаміків лунає його розкотистий регіт.

— Та й на крихту не досить, пілотесо Ву!

Уф-ф. Це не тішить. Ті пікантні фото, може, і спричинили ажіотаж, але вдруге такі штуки не справлять надто сильного враження. І ми зникнемо із заголовків на перших шпальтах, якщо не зробимо чогось іще. Чогось іще потужнішого.

«Думай!» — наказую собі, нервово жмакаючи край скатертини. Що може у найкоротший час привернути ще більше, якнайбільше уваги?

Аж тут мене пронизує яскравий спогад.

Згадую, як ми зі Старшою Сестрою та всіма сільськими дівчатами дивимося Спільне Коронування на найбільшому екрані, який змогли позичити. Це коронування Дуґу Цєлво і Ян Дзяня — сім років тому, тоді їй було тринадцять, а йому чотирнадцять. Особливо хвилював той факт, що вони були першими Залізними Принцом і Принцесою — Ян Дзянь ніколи не мав конкубін. Кілька тижнів перед подією всі тільки й здатні були обговорювати: який вигляд матимуть корона та броня «Білого тигра» і як сліпитиме та броня на коронувальному вбранні Цєлво.

Коли нарешті розпочалася трансляція, ми одночасно затамували дух, тільки-но вона вийшла на сцену в шлейфах струмливого напівпрозорого шовку, що ідеально поєднувався з її легким білим обладунком. Кристали буквально скрапували із сітки у вигляді сріблястих ниток.

Але що тоді запам’яталося одинадцятирічній мені найвиразніше — це бездонна тьма чистої насолоди в її очах, коли Ян Дзянь увінчав її перламутрово-гладкою діадемою. На ній не просто були стилізовані тигрові вуха, як ми всі очікували, — вона була ще й усіяна низкою гострих зубів. Обік її скронь загойдалися довгасті ікла.

— Гей, Шиміню, — гукаю до партнера. — Як поставишся до того, щоб переплюнути Спільне Коронування Дуґу Цєлво і Ян Дзяня?

Роздiл тридцять другий

Попри всi зусилля

Діставши бурхливе схвалення Ґао Цьова щодо ідеї Спільного Коронування, надсилаю голосове повідомлення Сімі Ї про те, що потрібно переконати Центральне командування в потребі влаштувати таку подію, і доводжу, що буде непослідовно, якщо нас надалі позбавлятимуть шани — і водночас стверджуватимуть, що ми варті довіри та маємо ризикнути піти в контратаку. Сіма Ї обіцяє зробити все можливе, щоб це організувати.

Відчувши полегшення від того, що нарешті щось посунулося в бік від фатальної погибелі, чекаю на повернення Їджі в його помешканні.

З долини земних зірок, якою є Чангань, здіймаються над горою і долинають до мого балкона автомобільні сигнали, людський галас і димна курява. Неяскраві ліхтарики в темних дерев’яних обрамленнях погойдуються над дивно величезним ліжком. Кімната Їджі більша за весь наш спільний номер на Великому мурі. Уперше я дослідила її, напившись до нестями того першого вечора у Ґао Цьова. Там була ціла бічна кімнатка, завішана шовковими вбраннями, до яких я не могла не притулитися розпашілим обличчям. Спеціальний холодильник, набитий засобами для догляду за шкірою, з якого я потішалася хвилин зо десять. Блискуча ванна кімната, яка вразила мене різьбленою кришталевою ванною і гарячою водою, яка ллється весь час. Ще одна комірчина — суцільні скляні полиці, заставлені модельками хризалід, про які Їджі зніяковіло зізнався: мовляв, ніколи мені про це не розповідав, аби не образити моїх почуттів.

Та не варто було хвилюватися. Проти самих хризалід я нічого не маю. Не те щоб я не бажала, щоб люди знищили хундунів і нарешті цілковито поклали край цьому кошмару. Що я ненавиджу, то це систему пілотування, за якою дівчат перетворюють на неминучі жертви в процесі бойових дій.

Мій погляд блукає кімнатою і затримується на рисунку тушшю, який висить на стіні над ліжком: там зображено хризалід і хундунів, що атакують одне одного. У хмарах над ними боги в убраннях, схожих на забарвлений серпанок, щипають струни цитр ґуцінь.

Сценка — суто породження чиєїсь фантазії. Насправді ніхто не знає, який вигляд мають боги, і нікому вони ще в битвах фізично не допомагали. Відомо, що вони існують там нагорі: ми зі Старшою Сестрою спостерігали за мерехтливою цяточкою Небесного Суду, яка пролітала орбітою в небі що кілька місяців. І всі чули легенди про них: про те, як Нюйва, богиня-змія, виліпила з глини перших людей; про те, як бог війни Чийов повів духів і демонів на битву; про те, як бог вогню Джужон бився з богом води Ґонґоном тощо. Але ж якщо всі ці історії правдиві, то виникає одвічне питання: чому б їм не використати свої неймовірні сили, щоб допомогти нам у боротьбі проти хундунів? Хай як щиро ми до них молимося, вони залишаються незворушними, мов коти, — і схоже, що їм до нас байдуже. Усе, на що вони здатні, — хіба скидати зашифровані схеми технологій і знань, щоб наші науковці з ними розбиралися, коли ми запропонуємо їм достатню кількість данини — переважно духометалу. Це так дивно й парадоксально, що тільки хундунську луску можна перетворити на міцні конструкції. Щоразу, коли намагаємося зробити щось із необроблених земляних гранул, усе завжди псується за кілька днів. Такий матеріал підходить хіба на паливо для потягів та говеркрафтів. І, судячи з того, яку невситиму потребу в хундунській лусці мають боги, навіть богам незрозуміло, як ті гранули стабілізуються, коли хундуни розплоджуються. Дотепно, що це навіть не хундунський світ, але вони можуть використовувати цей ресурс так, як не можемо ми.

Ніхто не знає, що боги роблять із такою купою духометалу, але ми розуміємо: запитань ліпше не ставити. Ми просто далі веземо хундунську луску до визначених місць для жертвування трохи далі за межами Великого муру — разом із деревиною, ґрунтом, насінням, усякими тваринами й дівчатами. Дівчат залишають закутими, і це доля ще страшніша за конкубінську, позаяк боги ніколи не з’являються тоді, коли можна було б їх помітити, ба навіть коли в зоні досяжності бодай одненький безпілотник із камерою.

Ґао Цьов мав рацію в одному: не існує жодної царини у світі, де не потрібні були б дівчата. Можливо, нас і знецінюють саме через те, що ми такі цінні. Світ надто боїться, що, шануючи нашу справжню цінність, не зможе володіти нами і контролювати нас.

Двері до помешкання Їджі прочиняються.

Кидаю погляд через плече: Їджі заходить до освітленого місяцем передпокою, і його очі радісно спалахують, коли помічає мене.

Підкочуюсь до нього на своєму колісному кріслі уся в очікуванні. Коли я залишилася в нього вчора, ми знову цілувалися вперше від того часу, як я мусила налагодити партнерство із Шимінем. Але Їджі наполіг: мовляв, я надто нетвереза, щоб ми пішли далі.

Ну, гаразд. Сьогодні я цілком твереза.

Відстань між нами скорочується, і нарешті я зустрічаю Їджі м’яким цілунком. Його губи природно туляться до моїх: втішна, уже заспокійлива знайомість відчуття.

— А знаєш, мені колись таке снилося, — шепоче він, не відтуляючи вуст і погладжуючи мою шию.

— Снилося?..

Вдихаю аромат його шкіри, свіжий і водночас теплий, ніби зелень на сонячній галявині.

— Ну, радше якась тривала фантазія, — стиха фиркає сміхом. Легенько скручує пасмо мого волосся, погляд у нього м’який і мрійливий. — Хотів би я повертатися до тебе щовечора й прокидатися поруч щоранку. Тільки не тут. У якомусь тихому місці — наприклад, у будиночку серед неприступних гір. Де ніхто нас не потурбує.

Образ такий до болю прекрасний, аж ніжність усередині переливається через вінця. Але він умить розсипається, занурюючи в холодну реальність.

— Завжди знайдуться охочі пополювати на нас. — Відсовуюся від нього, вивільняючи своє волосся. Голос тремтить, мало не скрикую. — Не можемо ми просто взяти і втекти. Твій батько…

— Я знаю, — м’яко перериває мене Їджі. — Саме тому це лише фантазія.

Тепло між нами холоне, натомість здіймається напруження. Тисне крижана брила провини: не маємо ми часу на фантазії. А надто на фантазії про нескладне життя.

Оцієї якості в наші життя вже ніколи не повернути.

— Слухай, Їджі, я розумію, що нічого не можу тобі обіцяти, — кажу йому тихо, але твердо. — Ми із Шимінем партнери в пілотуванні хризаліди. Не знаю, що нам ще доведеться робити, аби добре спрацюватися, і не можу дозволити собі жодних застережень, коли так багато поставлено на карту. Тож скажи чесно: тобі боляче бачити нас із ним разом?

На обличчі Їджі спалахують складні суперечливі почуття, але він хутко опановує себе. Тихенько зітхнувши, сідає на світлу шовкову ковдру на широченному ліжку.

— Підсвідомо так. Хотів би бути ним. Хотів би бути твоїм партнером-пілотом. Хотів би мати вдосталь сили, щоб тебе захищати.

Живіт мені стискається.

— Тоді, гадаю, краще нам не…

— Але потім я нагадую собі, що немає вагомої причини для ревнощів. — Погляд Їджі знову світлішає, у нім сяє ясна правдивість. У глибині очей зблискують далекі вогники Чанганя. — Звідки ще беруться ревнощі, як не з непевності: що через нього я можу тебе втратити? Але це не так відбувається, хай скільки людей у цьому певні. Ти не річ, яку можна взяти собі чи забрати в когось, а любов — не якийсь мізерний ресурс, що за нього треба битися. Любов може бути безмежною — так, як повно може відкритися твоє серце. Я маю на увазі — якщо подумати, то любов підживлюється здебільшого сумісністю. Здатністю двох людей робити одне одного щасливими, перебуваючи в близькості. Тому з мого боку було б доволі безглуздо ображатися на Шиміня. Хай яка твоя сумісність із ним, це не має нічого спільного із нашою з тобою сумісністю.

Сяк і так кручу його слова у голові.

— Тобто… лише сумісність?

— Принаймні мені так здається. Справжня любов народжується із синергії та довіри, а не з однієї тільки хімії. — Глитає клубок, у промені місячного сяйва видно, як рухається його кадик. — Я тут ріс і бачив, як надто багато людей намагається керувати іншими, щоб їх утримати. Ніколи не вбачав у цьому сили чи переваги. Сама сумна-сумна невпевненість.

— Є таке, — мугикаю, згадуючи приглушені батькові верески через стінку, коли він присікався до мами, нібито вона часто позирає на сусіда, дядька Вана. Перебираю пальцями багатошарові комірці вбрання Їджі, вивільнюю краєчок татуювання. — Але я не цього боюся від тебе. Я знаю, ти таким ніколи не станеш. Я просто не хочу робити тобі боляче.

— Ні, не переживай. Я не вважаю свою підсвідомість розумною, тож не хочу, щоб вона мною керувала. — Він тулиться чолом до мого чола, легенько проводить пальцем по щоці. — Дзетянь, щоразу, як ти згадуєш мене й на мене дивишся, я розумію, що у твоєму серці є для мене місце.

Аж рота розтуляю від подиву, а на очі накочуються сльози.

Так, усе так. Для нього там завжди буде місце. От саме тому. Саме тому.

«Мій п’ятий син — не такий уже залюбливий хлопець». У пам’яті спливає заява Ґао Цьова, але я струшую її із себе, наче порохи. Ми з Їджі зустрілися, коли я була безпомічною дівчиною з прикордоння. Які такі приховані мотиви він міг би плекати увесь цей час?

Мені ніколи не було соромно за любов до нього, навіть коли мої родичі ладні були мене за неї втопити, тож і розпочинати соромитися не варто.

Їджі не має Шиміневої сили, щоб підняти мене завиграшки, але це нестрашно. Він допомагає мені перебратися на ліжко — ніжно, як завжди. Навіть біль у зламаних ребрах стерпний, коли мене пригортають його руки. Цілую його так, ніби можу дихати тільки тим повітрям, що пройшло через його легені. У голові машинально прокочується настирлива хвиля загрозливих голосів: «Повія, шльондра, брехуха!» — але всі вони тануть в жарі, який здіймається у грудях.

Я злітаю, злітаю над усім цим суспільним лайном. Стільки разів намагалися не дати мені спокійно жити у моїй власній шкірі, аж ось я — роблю що хочу, з хлопцем, якого мені ніхто не призначав. І це мене не бруднить. І це мене не зруйнує. У цьому немає нічого непристойного, нечистого чи сороміцького.

Сором. Ось їхній улюблений інструмент. За допомогою якого можна покопирсатися у мене всередині, і мене роз’їдатиме ця іржа, доки не повірю, що можу прийняти лише той жереб, який вони кинуть до моїх перемотаних ніг.

Це не спрацювало.

Хай як вони старалися, а я вважаю, що варта права на щастя.

Усе, чим вони намагалися мене зв’язати, я спрямовую проти них. Моя зовнішність — це ілюзія для привернення їхньої уваги. Мій «моральний занепад» — це приманка, щоб викликати їхнє обурення. Моє ідеальне партнерство — це омана, щоб тримати їх у стані одержимості.

Сама сила їхнього осуду й ненависті зробить мене нездоланною.

Роздiл тридцять третiй

Невимовне

У повітрі металевий холодок. На язику присмак іржі.

Бруднувате світло. Темні тіні по кутках. Важкий сталевий стілець; мої руки примотано до нього шкіряними стрічками. Під нігтями — криваві сліди марної боротьби.

— До цього таки не мало дійти, дитинко. — Наді мною нависає чиясь постать, у руці пляшка горілки. Це Ань Лушань. — Але з тобою вічно такий геморой, тож тобі доведеться оце випити, аби притихнути.

Солдати розтуляють мені рота й тримають у такому положенні металевими пластинками. Гострі мов леза, ті впиваються в ясна. У роті збирається кров. До горла мені пхають гумову трубку. Чимраз глибше. Я кашляю, хриплю, намагаюся виплюнути, перекусити, але вона ввійшла міцно. Хіба крові більшає.

Ань Лушань смикає мій повідець. Його потворна лапа совається, ллє вміст пляшки у лійку. Чутно безперервне «бульк-бульк-бульк». Тіло пронизує пекучий жар. Я навіть не можу попросити його спинитися. Я радо покаялася б. Хоч би помилував і вже прикінчив!.. Я на все готова, аби це скінчилося. Але воно пече, і пече, і пече…

***

Здригаюся і кахикаю, вириваючись зі сну. За кілька секунд стають на свої місця картинка, звуки й запахи.

Залита місячним сяйвом постільна білизна. Тепло Їджі тепло поруч. Вогні міста за вікнами. Ніякого Ань Лушаня, жодних сталевих стільців. Торкаюся горла, рухаю щелепами, обдивляюся свої руки, жадібно ковтаю повітря.

— Ти чого? — сонно мурмотить Їджі, підіймається на лікті.

— То просто…

І тут у роті пересихає. Судинами, які ще мить тому аж скоцюбилися від алкоголю, пробігає холодний жах.

Просто кошмар?

Або ж…

Скидаю шовкові ковдри й забираюся до колісного крісла, смикаючись від болю там, де ще не зажило поранення, але я надто перепуджена, щоб сповільнитися. Їджі кидається за мною, береться допомагати, видихає сто запитань, але я наразі сама не маю відповідей.

Проїхавши недовгий коридор, впираємося у двері Шиміневої кімнати. Смикаю за мідну ручку. Зачинено.

Стукаю, поки крізь щілинку не пробивається світло й не лунають важкі кроки.

«Клац».

Засліплено кліпаю: мене заливає бурштиновим світлом. У ньому темніє Шимінева постать: очі заспані, розпатлане коротке волосся стирчить на всі боки.

Запитання, яке маю поставити, застрягає в горлі, але рветься назовні. Не можу його видушити. Не можу вимовити цього вголос.

— Що сталося?

Шимінь щосили намагається продерти очі.

— Мені… Мені наснився сон, — кажу, очікуючи, що він закотить очі й затрасне двері перед моїм носом. — Мене прив’язали до сталевого стільця. Розтулили рота лезами. Засунули в горло гумову кишку. Ань Лушань залив туди…

У Шиміневих очах спалахує дикий переляк.

— Припини.

У мене холоне в горлі.

— Вони викликали в тебе залежність, — стверджую з тихим жахом.

Обік мене Їджі затуляє собі рота долонею.

У моїй голові ніби завалюється якась стіна. Сиплються фантомні спогади. Те, скільки разів Шимінь пройшов через таке, що зіпсувало йому життя назавжди. Як це зламало його волю, змусило тягнутися до пляшки. Гарячий, болісний туман днів і ночей, проведених на холодній підлозі тюремної камери.

Обличчя мені ніби пронизує щось гостре, одночасно крижане й розпечене.

Шимінь дивиться крізь мене, немов подумки витає деінде. Відтак відсахується та хапається за дверну ручку.

Я вчіплююся в неї обома руками.

— Чому ти нам не казав?!

— А яка різниця? — різко гримає він, уже наполовину затулений дверима.

— Велика! Тобі ж довелося сильніше опиратися армії, а я й не розуміла!

У голові зринає щораз більше образів, які я колись відсовувала. Заточка, зроблена з книжкових сторінок. Скалка, вигострена з його власних окулярів.

— Твоє розуміння… Твоє розуміння не зможе їх повернути.

Їх. Тих дівчат.

У мене в животі крутить, нудота підступає до горла.

— Вибач. — Голос тремтить від сліз. — Вибач, будь ласка. Увесь цей час я тобі дорікала…

Він лише дужче стискає ручку.

— Усе гаразд. Усе… неважливо.

І знову смикає на себе двері.

— Зажди!.. — впираюсь я щосили.

— Чого тобі ще? Я ж сказав, усе гаразд. Забудь!..

— Шиміню… — видихає Їджі.

Той умить припиняє опір. Двері знову прочиняються, відкриваючи його цілком.

Дивовижно, як м’яке припрошування Їджі здатне на те, чого не подужає вся моя сила.

Вони вдивляються один в одного. Їджі торкається Шиміневого ліктя. Той злегка смикається, але дозволяє.

— Шиміню, будь ласка, не забувай, що в цих битвах ти захистив стільки життів. — Світло, що ллється з кімнати, танцює в очах Їджі золотавими блискітками. — Не лише тих, хто мешкає за Великим муром, але й тих, хто сидів в інших хризалідах. Ти самотужки винищував цілі хундунські стада. І це не було марно.

Лі Шимінь утуплюється в підлогу, згорбивши плечі, він ніби ледве стримується.

— Ми з тобою, — веде далі Їджі. — Ми віримо в тебе. Ми можемо звільнити Джов і врятувати ще багато життів. Разом.

Той непевно зводить голову.

І тут звертає увагу на нас із Їджі водночас, в очах зблискує якесь нове розуміння.

До мене доходить, що якоїсь миті я схопила Їджі за руку. Чітко усвідомлюю, який це має вигляд — таж так воно й є. Те, що ми примчали посеред ночі разом.

— Так. Я знаю, — відказує Шимінь кам’яним і холодним голосом. — І не треба влаштовувати мені таку жалобну церемонію. Ідіть… ідіть, тіштеся далі!

І він затраскує перед нами двері.

Роздiл тридцять четвертий

Список дедалi зростає

Шимінь кладе броньовану долоню на дзьоб «Жар-птаха», і крізь нього пробігає червона цівка ци. Він подумки дає команду, і дзьоб роззявляється. Шимінь влізає в нього ззовні й однією рукою тримає верхню частину, ніби міфічний велетень Паньґу, який відокремлює небо від землі.

Не знаю, як із ним розмовляти після того, як відкрито правду, але на цих фотосесіях змушую себе до нього прилаштовуватися. Так само, як йому, мабуть, доводилося змушувати себе пірнати в каламутні товщі правди і брехні, куди я його затягувала. Ще одна особа в довгій вервечці тих, хто користався ним як інструментом.

Я не знаю, як це виправити. Не знаю, як повернути все назад. Мої перепрошення достоту ні до чого — після того, як я сказала все, що сказала, зробила все, що зробила, і ми аж так у все це занурилися.

Якщо не рахувати білі пасма хмар ген далеко над хундунськими пустелями, небо досить синє та ясне, щоб навколо моїх очей видніла слабка золотава аура. Фотограф робить знімок за допомогою камери з деркотливого дрона. Дотримуючись його настанов, які чутно з навушника, змахую власними крилами, щоб розвернутися в повітрі й сісти на краєчок «Птахового» дзьоба. Навіть уся найпрогресивніша медицина Хвасі не здатна була цілковито вилікувати моє поранення, але в духоброні рухатися не так боляче.

Коли містяни одружуються, вони беруть напрокат пишні костюми й роблять декілька гарних знімків для пам’ятного альбому. Спільне Коронування — по суті, весілля пілотів, тож це ідеальний привід і далі показувати нас на перших шпальтах. Останні два тижні в нас більшість часу пішла на фотосесії.

Сіма Ї повідомляє нас про всі чотири хундунські напади, які сталися за час нашого перебування в Чангані, — як на такий короткий відтинок, це виснажлива частота. Утім через сонячну погоду вони відбуваються ночами. Хундуни ніколи не нападають, коли наші розвідувальні дрони можуть засікти їх із далекої відстані, тож поки ми знімаємося з «Птахом» (це має бути хіт!), хундунської атаки не має бути. І ми все одно мали приїхати забрати свої обладунки для Спільного Коронування. Щоб ніхто не вкрав, пілоти зазвичай залишають обладунки злитими із сидіннями — тож від’єднати їх можемо тільки ми самі.

«Так, пілотесо Ву, підтягніть одне коліно та обхопіть його!» — пищить у мене в навушнику.

Кортить закотити очі, але натомість слухняно все виконую. Дрон із камерою дзижчить перед нами на тлі сірої пустелі. Фотограф крутить мене сяк і так зо десяток разів, а Шимінь досі стирчить у героїчній позі з піднятою рукою. Його завжди легше поставити в потрібну позу: роби що завгодно, аби він мав якомога більш панівний вигляд. А я? Тут фотографам доводиться постійно мучитися, шукаючи необхідний баланс між агресивністю й покірливістю.

Зазвичай жінкам-зіркам не дозволено показуватися в такому зухвалому вигляді. На сторінках видань вони всі постають ясно усміхненими мрійливими феями, люблячими дружинами чи дбайливими мамусями обік головних героїв — чоловіків. Кожна з них має стати героєвою нагородою за перемогу над лиходієм, повинна заспокоїти його, коли він зажурився, або надихнути його власною загибеллю. Якщо постає агресивна жінка, то вона повинна бути серед ворогів. Але навіть не в ролі головної лиходійки, а як джерело втіхи й підтримки головного лиходія, який хизується своїм збоченим розумом — і вона теж завжди ладна померти за його справу. Гадаю, цього самого відчуття вони намагаються досягти зі мною та Шимінем, але вдається не надто добре. У мене власна історія, окрема від Шиміневої. Від мене так само важко відвести погляд. Це сплутує всі їхні фахові звички, і вони намагаються надавати мені скромніших поз і смиренніших виразів обличчя, але пам’ятаючи, що наш фірмовий знак — провокативність. Тож вони нескінченно мучаться з тим, як би так мене повернути. Особливо тепер, коли Ґао Цьов більше не наглядає за зйомками.

Він зайнятий «бесідами» зі стратегами Свей-Тан, зокрема з Ань Лушанем. Але незалежно від того, прогнеться Ань Лушань під нього чи ні, я дещо вирішила: я його приріжу за те, що він наробив із Шимінем. Він потрапив у перший рядок мого розстрільного списку, який усе зростає.

Це найменше, що я можу вдіяти.

***

До того часу, як ми збираємо реквізит для зйомки та залізаємо до говеркрафта, на стартовому майданчику на Мурі нас уже чекають Цєлво, Сьов’їн та їхні партнери. Вони не на бойовому чергуванні, підзаряджаються після останніх битв, тож Ґао Цьов запросив їх на наше Спільне Коронування, яке відбудеться за два дні. При цьому так поскупився, що змусив їх поїхати разом із нами та нашою знімальною групою.

Ми наближаємося, і четверо з групи очікування схоплюється. Лише Сьов’їн намагається мені всміхнутися, але усмішка в її очах гасне, щойно вона переводить погляд на Шиміня. Вона аж зіщулюється, з вуст виривається тихий віддих.

Це якась дивина. Пілотеса шляхетного класу вочевидь настрашена. Її партнер Джу Юаньджан, кремезний боєць, колишній монах із поголеною головою, затуляє дружину захисним жестом. З грубих чорних корон випинаються над їхніми чолами мініатюрні черепашачі панцирі.

Кочуся до них, думаючи сказати щось приємне, щоб розрядити незручну обстановку, та щойно глянула на Цєлво — як виринув гострий спогад про те, як вона гепнула мене об стінку в душовій, і з ним виринув напад злості. Від того ненароком активується духоброня, а з нею і духочуття…

Аж тут помічаю дещо дивне.

— Гм… — Промацавши їх усіх, показую на Цєлво й Сьов’їн. — А чому у вас духотиск потужніший, ніж у ваших партнерів?

Ніхто з групки особливо не дивується.

— А, жіночий духотиск може відчуватися гостріше, — знизує плечима Сьов’їн і сміється. — Це типу як із терпимістю до болю, у нас больовий поріг вищий. Майже в усіх Гармонійних Парах дівчата за духотиском здаються потужнішими.

— Справді? — розпружуюся. — Так ось у чім річ?

— Угу. Ви з… — Вона кидає погляд на Шиміня, й очі їй миттю тьмяніють від водяної ци. Але відразу примружується, щоки знову рожевіють — і вона переводить погляд на мене. — Ви теж таке відчуєте!

— Але ж твої реальні показники насправді нижчі, ніж у нього? — Озираю Джу Юаньджана, який суворо вирячився на Шиміня, схрестивши руки на широких грудях.

Шимінь злегка супиться, але погляду не відводить.

— Угу, — повторює Сьов’їн. — У мене п’ять сто, а у нього п’ять п’ятсот. Але це лише його стала основа. У битві може сягнути значно вищих показників.

Ну, так. Це все пояснює. Армія не допустила б Сьов’їн битися спільно з партнером, якби в неї показники були вищі.

— Усе, досить уже цієї незграбної балачки, — махає на мене долонею Цєлво. Від її ікластої корони відбивається засліпливе сонячне проміння. — Хочу дещо уточнити: я з вами їду лише тому, що не хочу пропустити нагоду прогулятися в Чангань. Не бажаю мати нічого спільного з тобою чи твоїм бридким партнерством із цим затятим убивцею. — Тепер вона махає на Шиміня. — Не перепрошую.

Шимінь іще сильніше примружується. Відповідає якось незрозуміло.

Та Цєлво реагує блискавично. Вигукує щось не менш незрозуміле, якісь хрипкі гортанні звуки.

А, це ж вони рідною мовою. Вони обоє з племені сяньбей.

Джу Юаньджан раптом смикає Сьов’їн назад.

— Годі! — рявкає. — Я не полізу в говеркрафт із двома варварами!

У мене щелепа відвисає. Шимінь із Цєлво стовбичать як оглушені.

Тепер уже Ян Дзянь мусить стримувати партнерку, яка сипле прокльонами на адресу Джу Юаньджана, а той просто задкує, і поли білої пілотської форми лопотять за ним на вітрі.

— Прошу, прошу! — Сьов’їн розмахує руками, не знаючи, куди кидатися: за ним чи пояснювати решті, що коїться. — Він утратив рідних під час набігу жонді.

Я аж присвистую. У провінції Мін конфлікт між ханьцями і жонді настільки гарячий, що в тамтешніх храмах ченців навчають бойових мистецтв, а не медитації. Сміх та й годі.

— Але ж у Мін ті жонді з племені менґу, хіба ні? — завважую. — А ці двоє — вони сяньбей.

Сьов’їн видушує слабку посмішку: мовляв, такі дрібниці її не обходять. Вона знову перепрошує, відтак кидається навздогін Джу Юаньджанові й гукає, щоб він постривав. Мене беруть заздрощі, як швидко вона може гасати на не скалічених ногах.

Цєлво щось невдоволено бурчить і висмикується з рук Ян Дзяня. Обсмикує форму. Шимінь усе дивиться вслід Джу Юаньджанові, ще з більш розгубленим виглядом, ніж зазвичай.

Тут Цєлво раптом поплескує його по ліктю.

— Вище носа, Хань! — бурмоче, уже тихше й спокійніше.

Шимінь неабияк здивований.

Не встигає він нічого відказати, як пілотеса хапає під руку партнера та простує до говеркрафта.

— Хань? — перепитую Шиміня.

Той стиха пирхає.

— Це означає «король».

Я розтискаю пальці на поруччях крісла — тільки щойно до мене доходить, з якою силою я в них учепилася.

Що ж. Не знаю, чи Цєлво тепер насправді має до нас меншу ворожість, але поїздочка все одно вийде дурнувата. Позаяк ми ще й не зразу їдемо в Чангань, а робимо гак. У нас сьогодні призначено ще одну зйомку, спеціально дібрану під гарне багряне світло на заході сонця.

На рисових терасах у моєму поселенні.

Роздiл тридцять п’ятий

Окреме коло пекла

Якщо мої родичі й намагалися зв’язатися зі мною за той місяць, що минув, то військові мене про це не повідомляли. Можливо, то був такий засіб покарання — щоб я понервувала.

А насправді я добряче постаралася відсунути їхнє існування на задвірки свідомості. Дізналася єдине — те, що повідомив Їджі. Він розповів їм усе як було: мовляв, ми зустрічалися в лісі й нічого неподобного не робили — і запропонував оплатити для мого брата навчання з ремонту електроніки в найближчому місті за умови, що вони більше не згадуватимуть про наші стосунки, навіть мені нічого не казатимуть. Щойно ми спускаємося мотузковою драбиною з говеркрафта, очі всієї рідні спалахують цікавістю — але принаймні ця тема заборонена.

Та це не рятує наше родинне возз’єднання від цілковитого провалу.

Знімальна група розповзається полями в пошуках місцини з найвигіднішим ракурсом, ошелешені сусіди купчаться навколо знаменитих пілотів, а родичі затягують мене в будинок, у кімнату дідуся з бабусею.

Батько, не гаючи часу, лементує, що вони пережили за останній місяць: суцільні мордування від сусідів за те, що я «вбила» Ян Ґвана. Усі їх картали і за спинами, і в лице. Під будинок скидали нечистоти, а на стінах писали «вбивця». Вимагає від мене звітувати, скільки я заробляю від медіа, чому я не надіслала їм жодного повідомлення й не зробила жодної спроби витягти їх із цієї злиденної халупи.

Щойно я заїкаюся, що всі мої заробітки йдуть на розбудову контратаки у Джов, як батько вибухає гнівом.

— Ми тебе народили й виростили, вдягали й годували, і ось так ти нам віддячила?! — Від його криків похмурі стіни будинку аж трусяться. — Тим, що не бажаєш витягти свою сім’ю з того окремого кола пекла, у яке ти нас запроторила? Але ти завжди була невдячною скотинякою, чи не так? Певно, ти тільки потішилася б, якби ми зогнили в цій прикордонній дірі! Якби нас перших знесли, коли хундуни проб’ються за Мур!

Мене пробирає трем. Я знаю, що станеться, що завжди буває, коли не покваплюся підлесливо збрехати.

Але нащо? Він не надто й помиляється.

— Ну, то й що? — змахую я рукою.

Батькове лице буряковіє, та він миттю замовкає, помітивши, як ци струмує моїми меридіанами — сріблясто-біла на обладункові, крижана на шкірі та в очах. Решта родичів сахається, вирячившись на світло, яке від мене струменить.

— І не придурюйтеся, ніби бачили в мені бодай щось інше, окрім знаряддя! — веду далі. — Вам усім було зручненько послати мене конкубіною до Ян Ґвана — який, до речі, справді вбив мою Старшу Сестру. Я була з ним у внутрішньому зв’язку, можу це підтвердити! Нічого з того б не сталося, якби ви просто про нас нормально піклувалися, тому наслідки розгрібати саме вам!

Мати затуляє рота руками. Її трусить від здавлених ридань: боїться навіть плакати заголосно. Її мокрі очі зблискують у порохнявому світлі, що падає з вікна. Місяць тому тут стояв Їджі, а я його відштовхнула й покинула це сімейство.

Від усього видовища моє серце розривається, але мені більше нема чого їй сказати.

Розвертаюся на своєму кріслі й прямую геть.

***

Викочуюся на задній двір, розправивши крила обладунку, стаю біля свинарника. Наша паця рохкає, копирсаючись у помиях. Нехай до мене ніхто не лізе в цю смердоту, поки знімальна група відшукає підхоже місце.

Але невдовзі позаду мене лунають кроки.

Спочатку здається, що це чоловік, і я смикаюся. Але, на мій подив, це Сьов’їн. Дивлюся повз неї. Джу Юаньджана, який справді сів на говеркрафт із технікою, щоб не летіти разом із Цєлво й Шимінем, з нею немає.

— Агов, — гукає вона, позираючи лагідно. — Я заходила в дім до вбиральні, і твоя мама попросила передати оце тобі.

Простягає ляльку. Це символ материнського благословення — на наших теренах такі штуки виготовляють матері своїм донькам, видаючи їх заміж. Шиють із дитячих ковдрочок і набивають ґрунтом із подвір’я, де дівчинка зростала. Благословення на щасливе материнство.

Сьов’їн тицяє ляльку мені в руки.

— Вона каже, що не знає, як там заведено в пілотських шлюбах, але сподівається, невдовзі в тебе будуть власні діти.

Витріщаюся на вицвілу ганчірочку, яка колись давно зігрівала моє немовляче тільце, на кривеньку усмішку, вишиту вручну цупкою пряжею.

Усе це геть неправильно. Народжувати дитину — про таке я найменше прагну думати. Мати цього не розуміє. Вона не розуміє мене.

І все одно очі щипає гаряча хвиля, а все навкруги трохи розпливається. Хапаю ляльку, щосили намагаючись стримати сльози, поки вони помітно не попсували мені макіяж.

Зітхаю, вдаючи недбалість.

— А чому вона віддала її тобі, а не мені самій?

— Гадаю, вона тебе дещо побоюється.

Груди стискаються, ніби їх прищепнуло між двома важкими тягарцями.

Сьов’їн покусує губи, втуплюється в землю, відтак позирає на мене.

— Слухай, я випадково почула вашу розмову — і на твоєму місці я перевезла б рідних до Чанганя.

— І нащо? — огризаюся, а голос тремтить. — Вони не заслужили.

— Але ж визнай: вони тут напевно потерпають. Навіть якщо не брати до уваги, як їх катують сусіди через тебе — хіба хтось заслуговує на те, щоб жити на прикордонні? — Сьов’їн широким жестом обводить навколо. — Як вважаєш, чому твоя родина так злидарює, Дзетянь? Чи тобі не здається, що вони були б інакшими, якби ти витягла їх звідси й забезпечила спожитком та спокоєм, яких їм так бракувало все життя?

— Як їх задобрювати — то стає лишень гірше. — Люто стискаю ляльку. Вишита усмішка викривлюється. — Це завжди тільки погіршувало ситуацію. Усе життя мама з бабусею задобрювали батька й дідуся. І не змінили ані дрібочки. Ти не зможеш задобрити когось аж такою мірою, щоб тебе полюбили або стали поважати.

— Але ж це задобрювання не спрацьовувало, бо не розв’язувало суті проблеми. Ти ж бо знаєш прислів’я: «Бідні гори, брудні води — і з того погані люди».

— Це не виправдання! Тут є купа родин, чиє існування не зводиться до того, щоб кривдити одне одного.

— Але ж для тебе це єдина справжня родина. — В очах Сьов’їн засвічується якийсь туманний блиск. — Ти справді хочеш поставити на них хрест і не скористатися таким шансом, аби допомогти їм змінитися?

Хитаю головою, затуляю обличчя, намагаючись не розмазати макіяж. Який сором: посваритися з родичами фактично при такій пілотесі, як Сьов’їн! Подумки проклинаю Ґао Цьова за те, що цей скнара послав їх усіх разом із нами й не розкопотився на окремий говеркрафт. Гадаю, тільки побоювання, що я можу стріляти енергією ци, утримало батька від того, щоб не розійтися ще гірше. Хвала небесам, що на мені броня…

Аж тут мене пробирає озноб. Повертаюся до будинку.

Що влаштує тут мій батько, тільки-но ми поїдемо?!

— Мама й бабуся… — видихаю, розвертаючи крісло назад. — Їх достоту треба забрати із собою. А то батько на них відіграється, щойно ми звідси відчалимо.

Сьов’їн розвертається разом зі мною, пучок волосся погойдується над короною.

— Ти що, думаєш, ніби вони справді погодяться виїхати самі?

Я завмираю, уявляючи собі цю бесіду.

«Ні, я не можу».

«Це мій дім. Моя сім’я».

«Він мій чоловік».

Жмакаю ляльку, що впала мені на коліна. Усе, що вони знали в цьому житті. Вийти за чоловіка, якого для них обрали, коритися йому, народжувати й виховувати його дітей. Усе життя їхнє почуття власної гідності додовбували до тієї міри, доки воно не припасовувалося цілковито й повністю до чоловіка. Вони не здатні відокремитися так, щоб не зруйнуватися.

Я не зможу вмовити їх виїхати. Це зрозуміло, бо Їджі теж не зміг умовити мене залишитися.

Я й подумати не могла, що із цього щось вийде. Фізично не могла уявити собі іншого життя, окрім того, яке мала. На підсвідомому рівні боялася, що зміни тільки все погіршать, відкинуть мене на ще нижчий рівень пекла. У моїй свідомості просто не було достатньо міцної основи для того, щоб упевнено почуватися, пустивши все на самоплив.

Я відмовила йому з остраху, та він ніколи не докоряв мені за це, не називав слабачкою.

Сьов’їн присідає перед моїм кріслом і каже тихо:

— Це правда, що є безнадійні люди, чиї серця висічено із чогось іншого, ніж у решти, але більшість із нас такі, які ми є, через щось, що нам не підвладне. Навіть ті, хто регулярно кривдить інших або вбиває.

Серце пронизує гострий біль. Відводжу погляд від будинку, намагаючись викинути з голови спогади про Шиміневі страждання.

Сьов’їн досі свердлить мене проникливим поглядом.

— Деякі люди засвоїли прикру науку, нібито заподіяння болю іншим полегшує власний. Але, може, їх насправді не навчали нічого іншого. Можливо, вони можуть змінитися, якщо дати їм нагоду. Трохи співчуття іноді багато важить.

— Ну, так. Можливо.

Дивлюся, як наша свиня місить багнюку. Вона вочевидь гадає, що світ — купка гною, бо ніколи не вибиралася за загорожу.

— Вибач, я знову, здається, пхаю носа в чужі справи.

Сьов’їн зводиться, потираючи брову.

— Ні-ні, усе гаразд, — усміхаюся.

— То й добре. — Вона сміється, але очі таки блищать щирістю. — Просто сумно було дивитися, як розвалюється сім’я, коли є шанси на порозуміння. Родинні зв’язки — це те, за що варто поборотися.

— Може, й так.

Обводжу пальцем кривеньку усмішку ляльки-оберега.

Одного разу я внутрішньо відцуралася своєї сім’ї, коли постановила порішити Ян Ґвана, але тепер ситуація інша. Навряд чи буде важко вмовити Ґао Цьова взяти моїх родичів пожити в одній із будівель, котрі йому належать. Місця там купа, а йому зайде думка, ніби він має ще один важіль впливу на мене.

Тепер залишити родичів ні з чим означатиме приректи матір і бабусю через саму лише дріб’язковість.

Може, я не така вже злюка, щоб таке вчинити. Може, я не знаю всього того, що мені здається відомим.

Усі живуть у різних світах. Дуже часто людям доводиться ухвалювати рішення, які їм не до душі. І вони потребують більшого, аніж «ходімо звідси» чи «просто кинь пити».

Щодо Шиміня я страшенно помилялася. А раптом мої родичі мене теж здивують, коли їм не доведеться більше животіти у злиднях.

Старша Сестра померла за цих людей. Вона б не хотіла, щоб я їх кинула.

***

— До речі, ти просто жалюгідна, — глузливо кидає Цєлво в тьмяному передпокої будинку Ґао; надворі вечір, і ми вже повернулися до Чанганя.

— Га? — Зупиняю колісне крісло, завмерши в пір’ястому ореолі ліхтарного світла.

Волосся ще вологе після тієї бані, яку мені влаштували служниці, щоб позмивати всю косметику, шия обмотана рушником.

Вона прихиляється до стіни, помальованої химерними хмарами та драконами.

— Я чула, як твої родичі на тебе наїжджали. А потім те, як ти під них прогнулася.

Ох ні, ще й вона!..

— Гм… — Нічого виразнішого я із себе видушити не здатна.

Цєлво схрещує руки на грудях. Світло заливає половину її обличчя, друга тоне в тіні.

— Не можна отак запросто всіх прощати.

У мене виривається сухий смішок.

— Та невже? Якщо так, то чому ми не дряпаємо одна одній пики тут і зараз?

— У нас не йдеться про прощення. — Глибоко посаджені очі Цєлво блимають на мене згори. — Це терпимість суто задля зручності. Не пробуй тишком-нишком нападати на мене з ножем, і я не каратиму тебе за спробу знищити мою вартову вежу. Затямила?

Мені десь усередині муляє її самовпевненість, одначе в кондиціонованому повітрі відчувається подмух страху. До неї дійшло: те, що вона скоїла зі мною в душовій, варте удару у відповідь. Через інцидент із вартовою вежею вона мала б лютитися, але нічого проти мене не чинить.

Відчуває, що більше не здатна мною керувати.

— Гаразд. — Зводжу на неї погляд. — Компроміс так компроміс.

Вона закочує очі, відтак веде далі:

— Але родичі забажали від тебе того, на що вони не заслужили. І ти просто їм підкорилася.

Це вона потупцяла по болючому мозолю, але я намагаюся зберігати невимушений тон.

— Хай там як. Мені досить було кинути повідомлення Ґао Цьову. Два рази клацнути по клавішах — от і всі зусилля.

— Ось так вони тебе й ловлять. Виставляють егоїстичним стервом, якщо ти не зробиш для них дещо, одненьку послугу. Лайно собаче! Послухай: те, що ти маєш змогу щось для когось зробити, ще не означає зобов’язання цього робити, особливо коли вони навіть не оцінять і не подякують.

— І чого це мені здається, що ти лізеш у моє життя?

— Бо саме це я й роблю, пхе!

Гаразд. Принаймні вона це чесно визнає.

— Скажімо так, у мене безліч родичів, які зненацька мене злюбили, щойно я зробилася багата й знаменита, — веде Цєлво далі. — Визнаю, це дуже мило, коли тебе сяк і так вихваляють на численних сімейних зустрічах, і ти затьмарюєш усіх братів і сестер, рідних і двоюрідних. А коли тітці чи дядькові бракує грошви на житло, або на них полюють кредитори, або терміново треба «всього» дві-три тисячі юанів на ліпшу школу для синочка… Ну то що, піклуватися про рідних — це так природно. Я так і чинила. Та далі я зрозуміла: на мені утримування щонайменше чотирьох осель дармоїдів, трьох пацанів-двієчників у дорогезних школах, які вони самі глибоко в носі мали, і п’ятьох азартних гравців. Оці були найгірші. Щоразу клялися, що тепер-от кредитори їм пальці повідрізають і що більше ніколи, навіки зав’язали. А потім вони що робили? Звісно. Те саме.

— Отакої!

— Ага. Мені знадобилося півтора року, щоб утямити: більшість людей має розв’язувати власні проблеми самотужки. — Цєлво зводить голову. — І вгадай, що вони робили, коли я нарешті їх спекалася? Обзивали мене на всі заставки. Поширювали про мене найбрудніші чутки. Чимало з тих, кому я віддала найбільше, зрештою виявили до мене найменше поваги. Тому мене більше не обходить, скількох пальців позбавилися мої дядьки. А не підставляйте руки під довбану сокиру.

Глибоко вдихаю, повільно видихаю носом.

— Але це не про мене. У мене інша історія.

— Авжеж. Як завжди.

— Правда! Я…

— Знаєш, є такі хижаки, які маскуються під жертв. І для таких, як ми, це найнебезпечніші особини.

Певний час я мовчу. Присягаюся, аж рушник на шиї похолов.

— Таких, як ми?

— Таких, котрі не ламаються від будь-яких жорстоких ударів і від будь-яких страшних слів, але гнуться, щойно хтось торкнеться ніжно чи заговорить лагідно.

Фізично відчуваю, як дух перелякано тріпоче всередині тіла: мене ніби роздягли догола посеред коридору.

— Тобі треба було прислухатися до твоєї власної поради. Ніколи нікого не задобрюй. За задобрювання ще ніхто нікого не поважав. Єдине, чого ти досягла, — це дала їм зрозуміти, що з тобою можна поводитися як із непотребом і нікому нічого за це не буде, жодних наслідків.

Механічно стискаю і розтискаю пальці на ручках свого крісла.

— А тобі що з того всього?

— Владні мудаки всього світу утримуються саме завдяки дівчатам, котрі прощають занадто легко. І немає нічого, від чого мені кортіло б позбавити світ більше, ніж від владних мудаків. Хіба що від хундунів.

— От саме від мудацтва я й намагаюся позбавити своє сімейство. А ті з моєї родини, хто невинніший, потребують трохи дужчого копняка, щоб вивільнитися.

— Як скажеш. Але згадаєш мої слова: колись це все обернеться добрячим копняком під дупу тобі самій.

Не встигаю сформулювати наступне заперечення, як Цєлво простує геть.

Роздiл тридцять шостий

Корона

У день Спільного Коронування прокидаюся вдосвіта, вивільнююся з теплих обіймів Їджі.

Як дивно усвідомлювати, що стану парою на все життя для когось іншого. Я не збираюся розривати наших стосунків навіть після того, як ми повернемося на Великий мур, але цілую його ніби востаннє, гладжу татуйовані кутики, до яких уже так призвичаїлася.

До гримерки я вже спізнююся.

А там — моя мати. Як я і чекала, Ґао Цьов із легкістю перевіз мою сім’ю. Навіть дещо занадто легко, але до кого ще мені було звернутися?

Після того, як знімальна група допомагає мені вимитися, мати наполягає на тому, щоб сісти біля вікна та влаштувати передвесільну церемонію розчісування: їй досі здається, що це таке весілля. Не можу втриматися від усмішки, вислуховуючи, як вона розводиться про всі побачені в столиці чудасії.

Але понад усе вона тішиться моєму «заміжжю». Не бачила її такою щасливою… ще ніколи. І навіть не знаю, що мене більше смутить і шарпає: те, що її саму скалічив шлюб, чи те, що вона тепер така рада, що ця сама кувалда замахнулася й на мене.

Мама ялозить по моєму волоссю сандаловим гребінцем, благословляючи на довге життя й довгий щасливий союз, а в мене в голові б’ються слова Сьов’їн і слова Цєлво. Та коли замислююся про те, яку вдачу має кожна з них, мені стає зрозуміло: не хочеться бути такою озлобленою та спустошеною, як Цєлво. Воліла б мати бодай половину того душевного спокою, що його має Сьов’їн.

І мамі з бабусею я зичила б того самого.

Їх гальмує нерозуміння того, що жінка може мати повноцінне життя, навіть якщо не піклується про сім’ю. І я покажу, доведу їм, що так може бути. Ми здатні жити заради чогось більшого. Ми можемо жити заради справедливості. Змін. Помсти. Сили.

***

Власне церемонія Спільного Коронування відбувається в бенкетній залі «Золотого лотоса» — найрозкішнішого чанганьського готелю. Ясна річ, належить він Ґао Цьову.

Він оминув моральну сумнівність того, що влаштовує двом убивцям таку пишну церемонію, інсценувавши її як кампанію пожертв для армії. Місця було продано на аукціоні задля збору коштів на військові потреби. Сам Верховний стратег Джуґе Ліан прибув із Великого муру, щоб головувати на церемонії. Я переконала Центральне командування надати Шиміневі, хоч і з запізненням, звання «Король пілотів», якого той був позбавлений два роки поспіль. Це ідеальний привід, щоб нарешті вручити йому пілотську корону. Він мусить відмовитися від грошової винагороди, яка належиться сімейству переможця, але ми все одно отримаємо для Ґао Цьова значно більше коштів завдяки трансляції церемонії.

Під час вступної промови Верховного стратега Джуґе Ліана щодо наших із Шимінем здатностей і можливостей Шимінь стоїть напоготові за завісою другої сцени: він вийде першим. Ми з Їджі й Сімою Ї очікуємо в затемненому крилі. У мене такий ретельно виготовлений коронувальний костюм, що ледь виходить присісти на стілець, стискаючи важкий плащ, під яким усі деталі приховано до відкриття. Їджі тримає корону на розшитій золотом подушці під червоною шовковою накривкою. Сіма Ї… Сіма Ї просто схотів тут побути.

Завіса падає, і на Шиміня ллється медово-золоте світло, а з місць найбагатших громадян Хвасі лунають вітальні вигуки. Вбрані в дорогі дизайнерські шати, вони зводяться коло вісімдесяти восьми столів, розставлених у блискучій мармуровій банкетній залі. Біля кожної тарілки — червоні серветки й паперові віяла, усе це на перший погляд здається скривавленими купками осіннього листя. Нас приймають відчутно тепліше, ніж коли ми тоді вперше прибули до Чанганя. Ми все ще особи сумнівні, але вже зірки. Цим людям байдуже до вбитих Шимінем родичів, їх тішить можливість довіку хвалитися тим, що потрапили на таку подію.

А щодо глядачів на моїй батьківщині… Що ж, якщо вони переглядають шоу, аби підживити свою ненависть, то цим тільки збільшують наші прибутки.

Шимінь крокує до Верховного стратега Джуґе, і дзвякання його броні заглушають бучні оплески. На шию йому почеплено червоний із золотою ниткою шарф: він хитро прикриває нашийник, що опускається кудись аж до крил. Ще дві таких стрічки лопотять над пишним металевим пір’ям його напліччя, шурхочуть над блискучо вилизаною сценою.

— Лі Шиміню, — виголошує Верховний стратег Джуґе. — За ваш неперевершений внесок у наші перемоги Армія визволення людства визнає вас Королем пілотів 219 і 220 років об’єднаної Хвасі!

Ми з Їджі перекидаємося короткими посмішками. Їджі ступає у промінь прожектора, тримаючи перед собою подушку з короною, здіймаючи чергову хвилю захоплених вигуків і овацій. Ідучи через сцену, знімає червону шовкову накривку, з-під якої сяє корона. У лавах публіки шириться розчароване миркання. Вони не в захваті. Два тижні схвильованого очікування — і все задля стандартного подвійного кільця, з якого спереду стирчать двійко пір’їн?

Я вишкірююся.

«Зачекайте лишень».

За сигналом Шимінь корчить ображену пику та здіймає броньовану долоню. Їджі зупиняється.

Позираючи з удаваною відразою, Шимінь торкається корони одним пальцем. Заплющує підведені очі. Крізь спинну частину броні до корони струменіє червона ци.

Пера оживають.

Духометал із Шиміневого обладунку вливається в корону, формуючи нові пера: вони вигулькують, мов із конвеєрної стрічки. З-під корони змахують і спалахують крила: ніби птах обтрушується від крапель зливи. Присутні на бенкеті ахають від захвату.

Крила розправляються дедалі дужче й ширше, їх уже чотири з боків корони, і вони велетенські й разючі, на таке здатний тільки пілот шляхетного класу. Подвійні кільця перетворюються на тремкий і звивистий вогняний візерунок. На вершечку корони, поміж крилами, випинаються багряні шипи, наче сяйливі кристали.

Публіка нарешті дочекалася. Угамувала нетерплячку. За столом, коло якого стовбичить натовп знаменитих пілотів, Ян Дзянь, уже добряче нализавшись, викидає в повітря переможно складені пальці й волає: «Є-є-є-є!» Цєлво несхвально зиркає на нього, але нічого не каже.

Верховний стратег Джуґе здіймає корону, від її ваги тепер йому аж пальці тремтять. Духометал важчий за свинець, якщо ви самі до нього не під’єднані.

— Ласкаво просимо до Зали слави, мій Королю. — Він усміхнено встановлює корону на голову Шиміневі. Задля цього тому доводиться низенько нахилитися.

Коли Шимінь знову розпростується й розплющує очі, він весь спалахує не лише вогняною ци, а й своєю другою земляною. На обличчі й шиї вимальовуються меридіани, схожі на потоки лави й розплавленого золота. Райдужки спалахують обома кольорами: внутрішнє коло зловісно-червоне, а навколо нього — осяйний золотий обідок. Променисті потоки ци вливаються в броню й корону, і все оживає у язиках вогню.

Тепер він має довершений вигляд. Справжній пілот.

Обік мене чутно тихенькі схлипи. Я аж рота роззявляю.

— Стратегу Сімо! Ви чи… плачете?!

На мій подив, він не заперечує.

— Досі пам’ятаю, як ми витягли його з тієї колонії. Шість днів забрало тільки те, щоб видобути з нього бодай якесь слово. — Сіма Ї тре очі, відтак плескає мене по плечу. — Хай там як, рушай!

З тихим буркотінням зводжуся зі стільця, тримаючись за стратега. Стояти рівно попри незагоєні рани в мене виходить тільки завдяки духоброні. Обережно пробираюся на сцену та стаю за додатковим полотном завіси. Підходжу до центру, де за завісою видніє силует Верховного стратега Джуґе, і серце калатає дужче. А він розводиться про те, як партнери в Гармонійній Парі допомагають розвиватися одне одному: закидає зернята, з яких над нами із Шимінем має вирости рятівне шатро спокутування.

«Ніщо не проймає людей до глибини душі так, як добре розказана історія спокути, — казав нам Ґао Цьов декілька днів тому. — Після того, як ви повернетеся з перемогою, бажано ще й із самопожертвою у вирішальній битві, навіть ваші найзапекліші критики не знатимуть, чи мають вони моральне право далі вас ненавидіти. Неоднозначність ваших образів ще довгі роки спричинятиме бурхливі обговорення».

У вухах так гупає кров, що я мало не проґавила свій вихід.

— Тож ось вона — дівчина, що зробила неможливе… Ву Дзетянь!

Завіси розсуваються. Світло б’є в очі. Останньої миті встигаю опустити повіки. Лише за кілька секунд оплесків обережно розплющую очі, у яких все-таки щипає.

Їджі з Верховним стратегом Джуґе відходять до бічних частин сцени. Я підходжу до Шиміня, не дивлячись на нього, за мною тягнеться важезний плащ. Глядачі нахиляються на своїх місцях і мружаться, ніби намагаються прозирнути крізь нього й видивитися, що ж я там під ним ховаю.

Тягну час, ковзаючи по них холодним поглядом.

Відтак розстібаю плащ ізсередини та скидаю його, змахнувши крилами обладунку.

Публіка вибухає захватом. Ян Дзянь забуває, що у нього в руці келих, кидається плескати в долоні й виплескує половину свого трунку на Цєлво.

Мені він подобається значно більше, ніж його далекий родич, якого я покарала.

Мій коронаційний образ, чесно кажучи, не такий складний, але авжеж величний. Червоний шовковий серпанок колихається під феніксовими хвостами-фалдами бронеспідниць, таких об’ємних, що я зробилася майже така сама завширшки, як і заввишки. Мушу за мить усе це зім’яти, щоб Шимінь зміг дотягнутися до моєї голови. Із-під червоного шовку внизу здіймається вихор золотого пір’я. На решті обладунку спускаються низки рубінів на золотих нитках. З напліччя звисають такі самі золочено-червоні стрічки, як у Шиміня.

Повертаючись до нього, намагаюся не хитатися під вагою своєї складної зачіски, яку я зробила, обмотавши волосся кількома пасмами шиньйонів. Навколо пишного пучка, наче сонячні промені, розходяться золоті шпильки, прикрашені коштовностями. Ця конструкція майже не залишила на голові вільного місця для корони.

— Ву Дзетянь, — вимовляє Шимінь, і його голос гучно лине залою завдяки прихованому в комірі мікрофону. Аж фізично відчуваю, як усі присутні затамували дух, адже це вони вперше чують його низький глухий голос. — Нехай наші серця б’ються в унісон, а наша хризаліда перемагає хундунів.

Обережно знімає із чола верхнє кільце корони. З нею разом відділяються два крила з чотирьох.

Моє самовладання мало не лопається, коли зустрічаю його змучений погляд. Мабуть, він єдиний пілот, котрий коронує Пару, яка йому не належить.

З другого боку, я нікому не належу — і ніколи не належатиму.

Позираю повз нього до Їджі, який стоїть у тіні лаштунків: той усміхається й показує мені великий палець.

Поволі видихаю через ніс і схиляю голову.

Шимінів голос ледь-ледь помітно тремтить, коли він вимовляє:

— У присутності Неба, Землі та наших предків оголошую тебе моєю Єдиною Гармонійною Парою.

Він кладе мені на голову розкішну корону. Тієї самої миті подумки пропускаю вгору по потилиці струмінь духометалу, щоб з’єднатися з нею. Її страшенна вага одразу зникає, корона стає частиною мене.

З моїх порожевілих губ зривається віддих. Усередині калатає буря суперечливих почуттів, коли думаю, як цієї миті по всій Хвасі дівчатка казяться від захвату, дістаючи хибну науку, помилкові прагнення й неправильні мрії. Така ціна, яку ми платимо за виживання: даємо цій жахливій системі використовувати нас як приманку.

Моя справжня спокута може полягати лише в докорінній перебудові пілотської системи ще до того, як ці дівчатка виростуть і підуть на військову службу. Я ще не знаю, як це зробити, але достеменно матиму силу — і зможу скористатися нею після того, як повернуся з контратаки з перемогою.

Здіймаю голову з таким самим ефектним спалахом ци в райдужках, меридіанах і броні, як перед цим у Шиміня. Спочатку запалюється металево-біле сяйво, відтак із невеличкою затримкою вмикається вогненно-червоне. Коли я щойно розпочала тренуватися, другорядна ци в мене коливалася, не визначаючись остаточно — між Водою і Вогнем. Сіма Ї сказав, що це дуже дивно, адже люди зазвичай очевидно схиляються в той чи той бік, але відтоді він навчив мене, як видобувати вогонь, щоб він запанував над водою. Це найкращий тип ци, щоб перемогти «металевого» Імператора, який мешкає в Джов.

Узявшись за руки, ми із Шимінем змахуємо крилами та злітаємо над сценою. Нас обвіває вітер від помахів потужних крил. Публіка знову вибухає криками й оплесками. Усі зводяться на ноги, і в залі луною розноситься дружнє рипіння стільців по підлозі.

Ми одночасно кидаємо на них погляди згори: Король і Королева пілотів зверхньо позирають на багатеньких і безтурботних слабачків, які мусять покладатися на нашу силу. Якби це відбувалося в ті давні часи, що були ще до смерті Цінь Джена, вони всі мали б падати на підлогу та кланятися нам. А нині ми для них лише тимчасова розвага. І залишаємося в образі, аби підтримати їхній інтерес, та маємо вигляд не більш ніж знуджений (у нього) або самовдоволений (у мене).

Аж раптом мою увагу привертає один столик у глибині приміщення. За ним зібралися декілька стратегів Свей-Тан — ніби впольованих звірів зігнали в позолочений загін. Серед них Ань Лушань, він знехотя поплескує в долоні.

Дужче стискаю Шиміневу долоню. Збираю в кулак усю силу волі, аби не ламати образ. Проте все тіло аж посмикується від бажання підлетіти та встромити шпильку в яремну вену Ань Лушаневі.

А все ж таки з-під засліпливо-червоної люті у свідомості поволі здіймається захоплення. Ґао Цьов зробив усе, що треба. Він не лише вгамував нашого найзапеклішого ворога, але й долучив його до кола гостей присвяченої нам вечірки.

Скоса зиркаю на столик Ґао Цьова. Той відразу відповідає задоволеною усмішкою, ніби саме чекав цієї миті.

Захоплення мішається з ненавистю, та я намагаюся проковтнути обидва почуття. Не слід марнувати на нього часу. Я маю зосередитися на тому, щоб досягти успіху в суперечці стосовно контратаки, яка, поза сумнівом, відбувається просто зараз. Інакше прирікаю на загибель цілих дві провінції.

Роздiл тридцять сьомий

Нескiнченне

Бенкет стихає пізно вночі. Гостей, які повпивалися до нестями, розвозять на їхньому розкішному електротранспорті, а нас із Шимінем проводжають до одного з готельних номерів «люкс» у пентгаусі.

Партнер першим пускає мене до ванної, щоб могла скоріше відмитися від щільних шарів косметики та зняти важезну зачіску, від якої вже шия відвалюється. Щойно виходжу з душу, він кидається повз мене в клуби пари й різко зачиняє двері.

Схоже, він дає мені заснути першою, аби ми мали змогу знехтувати питанням логічного завершення нашого Коронування-парування.

Натомість я опускаюся на хитромудре дерев’яне крісло під червоними ліхтарями вітальні й чекаю. Очікування пронизує мене з голови до ніг. Це напруження між нами висить надто довго й тяжко. Настав час його розрядити.

Він виходить у накинутому червоному нічному халаті, насовує на носа окуляри, щоб очі відпочили від цілоденного ходіння в контактних лінзах.

І відсахується, побачивши, що я ще тут.

— Не можу дійти сама до спальні, — кидаю якнайнедбалішим тоном, а в самої вуха палають, особливо коли помічаю клаптик шкіри під халатом. — Занесеш мене? Будь ласка!

— Гм… Ну гаразд…

Він щільніше затягує халат.

Якщо він хотів знизити рівень інтимності, то це не спрацювало. Жар наших тіл відчувається крізь вологий шовк майже так, ніби шкіра торкається шкіри. Відчуваю кожен вигин і обрис його м’язів, які напружуються від моєї ваги. Це відчуття трохи п’янить, від нього кров біжить у жилах швидше.

Поки він не увійшов у моє життя, я й не усвідомлювала, як може зачаровувати такий тип мужності. Упевнена й контрольована сила, яка працює для захисту та оборони, а не для залякування та загарбання. У його обіймах я почуваюся в безпеці, навіть якщо стаю вразливою. І не потрібно весь час вдавати холодну, обережну, самітну Залізну Вдову.

Притуляю вухо до його грудей. Його серце пришвидшено калатає. Як і моє.

Добре.

Штовхаю двері, і зі спальні долинає палкий дух ароматичних олій. Крізь дерев’яну решітку на стелі пробивається тьмяно-червонясте світло. На комоді з червоного дерева в бронзових підсвічниках мерехтять дві кармінні свічки, і від їхнього полум’я повітря в кімнаті ніби пульсує велетенською серцевою камерою. Навіть шкіра стає мерехтливо-червонястою. Зачаровано повертаю руку до світла.

Ліжко таке саме вишукане, як і в лофті Ян Ґвана. Вмонтоване у високу різьблену раму з круглим отвором, вабить до себе в сутінках.

Шимінь обережно вкладає мене на шовкову білизну. Крок через раму ліжка — ніби перехід через межу якогось нового світу. Щільнішого, тіснішого світу, в якому кожне відчуття гострішає і глибшає. На мить він завмирає наді мною, жорсткі кути його обличчя виліплено червонястим світлом, дугою полум’я свічки й оксамитовими тінями. Тріщина між нами, здається, ось-ось зімкнеться.

Але цього не стається. Хмара тепла відлітає, мене огортає холодом. Він повертає до дверей.

Хапаю його за поділ халата.

— Куди ти?

— Посплю на канапі, — відказує, не дивлячись на мене. — Усе нормально.

— А мені не хочеться, щоб ти там спав.

Поволі розвертається, в очах спалахує вогник здивування. Як тоді, після першої нашої битви, коли він виявив, що я жива.

— Ліжко широке, обоє вмістимось, — додаю багатослівно, бо ж раптом він намірився неправильно мене зрозуміти.

Відпускаю його халат. Тіло ніби заряджене до межі, після якої може зірватися чи розлетітися. Його бережкий подив тане. Шимінь похмурнішає.

— Уже ж не треба нічого зображувати, ти знаєш.

— Я нічого не зображую. — Наморщуюся, у горлі сохне, серце калатає ще шпаркіше. — Правда.

— А що ти тоді робиш? — супить брови він.

— Гадаю, зваблюю тебе, — пирхаю я.

Його обличчя знову спалахує подивом.

Дивлюся йому в очі, розтискаю пальці, та вони стискаються знов. Вочевидь я налаштована рішуче й певно.

Якусь хвильку він не знаходить слів. Відтак повторює ті самі, тільки іншим тоном. Більш змученим.

— Ну, що ти робиш? — Хитає головою. — У тебе є Їджі.

Він влучає мені просто в серце, але я тримаюся.

— Є. А тебе це непокоїть?

— Ні, він тобі чудово підходить. — Погляд м’якшає. — Він добрий, хоробрий, надійний, він… — Шимінь хутко кліпає. — Шкіра така гладенька. Мов порцеляна.

Тут я теж кліпаю очима. Іноді запитую себе, а чи не такою самою мірою Шиміня вабить Їджі.

От тільки не знаю, чи стачить йому духу це висловити. У нашому поселенні через таке він напевно став би мішенню для найзапекліших пліток. Якоїсь недавньої ночі ми з Їджі розмовляли про це в постелі, і він сказав, що містяни не переймаються цим так сильно, але ж він багатий столичний хлопчик. Йому відчутно легше, ніж більшості людей.

У всякому разі це вже справа Шиміня з Їджі. А те, що відбувається тут, — це наша із Шимінем справа.

Шимінь задкує.

— Ти маєш обрати Їджі.

Мимоволі нахиляюся, вчепившись нігтями в простирадло, з тихим мирканням.

— Обирати? А чому потрібно обирати поміж вами когось одного?

— Ти ж не можеш… йому… зраджувати…

— Зрада — це коли брешуть. Ми з ним це обговорювали. Він достатньо впевнений, щоб розуміти, що не йдеться про конкуренцію. Що жодні почуття, які я маю до тебе, не скасовують тих почуттів, що я маю до нього. Він не образиться, хай які ми з тобою будемо близькі.

— Це він тільки каже.

— Ні. Він говорив мені таке: любов може бути безмежною — так, як повно може відкритися твоє серце. А моє серце відкрите до тебе, Шиміню.

Обличчя йому геть заклякає. Стоїть і дивиться на мене мовчки.

Не розумію, що це означає.

Мені раптом стає так ніяково, аж схиляю голову. Може, не варто було перетинати цю межу.

— Якщо раптом це надто дивно, то й гаразд. Можемо залишатися…

Шимінь ступає крок до мене. Зводжу голову.

Наші погляди зустрічаються. Його — вразливий, мій — лагідний. Геть не такі ми мали б бути. Хоча він і нахиляється, його тінь усе одно нависає наді мною. Схоже, він це розуміє, відтак опускається на одне коліно, тоді наші очі опиняються на одному рівні.

— Ти справді цього хочеш? — хрипко шепоче він. — Якщо цього від тебе вимагає Сіма Ї чи ще хтось, тоді не треба. А надто не треба мене… жаліти.

Відводить погляд, відтак повертає вбік лице.

Хапаю його обличчя обома долонями й розвертаю назад до себе.

— Та не жалію я тебе, бовдуре. — Сміюся. — Я захоплююся тобою.

Проводжу пальцями по його ключицях, і в долоні відгукується його серцебиття.

— Я захоплююся тим, яким ти зміг стати, попри те що світ увесь час тобі заважав. У тебе в глибині душі напевно дрімають усілякі чудовиська, але нехай. У мене теж. Хай там що хто собі каже, а я пишаюся тим, що ти мій партнер, Залізний Демоне.

Нарешті він розслабляє чоло. В очах прозирає хлоп’ячий блиск. Тепер він здається зовсім юним — таким я його ще не бачила. Наші схвильовані теплі подихи зливаються в один. Він розтуляє губи, ніби хоче ще щось сказати.

Але відтак просто трохи зводить моє обличчя до себе й цілує.

Його ніжність вражає. Такому хлопцеві для лагідності потрібні зусилля, але зі мною він саме такий.

Наші губи рухаються назустріч у хмарці м’якого повільного шепоту. Коли нам уже бракує повітря, він опускається навколішки, підіймає мою долоню й цілує мені кісточки пальців. Цей жест руйнує на друзки будь-яку останню подобу мого самозахисту.

— І я теж пишаюся тим, що ти моя партнерка, Залізна Вдово.

Він вдивляється в мене крізь скельця окулярів, і в очах спалахують червоні відблиски ци зі спинної частини броні. Водночас демонічно й так солодко.

— Ти ж бо розумієш, титул не надто вдалий…

Але від посмішки стриматися не можу.

— Тоді Чарівна Пані. — Він гладить мої пальці. — Мей-Нян.

— Добре. Іронічні прізвиська мені до душі.

Хапаю його за комір і цілую знову. Цього разу сильніше. Настійливіше.

У кімнаті стає спекотніше. Я затягаю Шиміня далі на ліжко і всадовлюю на себе. Тепер моє тіло межи його колінами, а я притиснена до матраца. Тільки з ним так приємно бути притисненою кимось сильним і важким. Тягнеться до мене губами. Усе всередині сповнюється відчуттям його міцної плоті, його п’янкого жару.

Своєю чергою тягнуся до пояса його халата. Його рука наздоганяє мою, аж раптом ніяково перехоплює.

— Що таке? — шепочу.

Чого ті хлопці вічно ховають від мене свої груди?

— У мене там забагато шрамів, — мурмоче він ледь чутно, і від того голосу я аж здригаюся, у голові паморочиться.

— Мене це не лякає, — поспіхом видихаю.

Руку опускає, але припиняє мене цілувати. Так і нависає зверху, важко дихаючи.

Розв’язую пояс.

Щоразу, коли я стягаю з Їджі останній шар одягу, мене місячним світлом наповнює спокійна радість.

А от від видовища Шиміневої шкіри на мене спадає що завгодно, тільки не спокій.

Роздивляючись картину м’язів і шрамів, що вкривають його тулуб, аж рота роззявляю від захвату. Хотіла б я мати таку потугу, хотіла б я бути ним, але ж як жахливо, що йому через усе це довелося пройти. Ніби незряча, навпомацки можу прочитати історію його життя, усе те, що він переміг і пережив.

Не можу втриматися, щоб не порівняти. Стерильний біль татуювань Їджі і дика мука Шиміневих шрамів — це два геть різних види страждання.

Недарма Шимінь протягом двох років був найпотужнішим пілотом Хвасі. І це не має нічого спільного з тим, як легко він може мене підняти й перенести, не спітнівши.

Те, що він щодня прокидається і приймає те, що готує йому життя, робить його найсильнішою людиною, яку я лишень можу собі уявити.

Попри всі ті нескінченні жахи, через які нам довелося пройти, я справді вдячна долі за те, що ми вижили й зустрілися.

Роздiл тридцять восьмий

Незабутня

Коли в тісному бункері, який ми називаємо домівкою, дівчина цілує мене в маківку, під квітування тепла, яке мало б відчутися, проникає холодний потік страху та паніки — бо я знаю, що щасливого кінця тут не буде.

«Геть! Геть! Геть! Геть!..»

Вона бере мою руку й торкається губами. Від цього жесту з мого серця ніби струшується грубий шар бруду, з її вуст злітають заспокійливі слова, але їх заглушають крики, що наростають у моїй голові.

«Біжи! Біжи! Біжи!..»

Я не хочу більше відчувати ані секунди цього всього, але несила зупинити кадри, які підхоплюють мене, наче приплив.

Це ніби спостерігати, як кролик біжить до вовчого лігва. От тільки вона не кролик. Попри тендітну фігурку й гарне личко, духотиск у неї просто звірячий. Разом із нею ми активували один із найбільших шматів хундунської луски, які тільки ставали людською здобиччю. Він прийняв форму джуцюе, жар-птаха. Коли ми цього досягали, наші серця билися в унісон.

Кажуть, вона моя єдина Гармонійна Пара.

«Брехнябрехнябрехня…»

Нас тренує стратег Сіма. Навчає танцювати на льоду. А вона вчить мене танцювати в бою. Викладає мені баґва джан, бойове мистецтво кружляння, кидків та ухилення. Наші кроки залишають на снігу петлі та спіралі слідів. Наш час, коли ми разом, рухається колом, і ми не відчуваємо, як швидко він спливає.

«…не йди до…»

Нам здається, ми готові до бою. Мені здається, поки вона поряд, я здатний на все.

«…не йди…»

Але хундуни опираються, відчайдушно опираються. Битва вимагає від нас щораз більше і більше сил. Це все, про що я здатний думати. Це все, за що я можу вчепитися.

Я не усвідомлюю, що поглинаю її свідомість.

«…не…»

«…йди…»

Я відчуваю кожну нотку її останніх почуттів, ніби крізь мою долоню прослизає шовковий шнур, і кінець швидко наближається, але я не можу його втримати. Вона налякана. Мною. Вона шкодує про все, що привело її до мене. Їй нічого більше не треба, ніж піти від мене назавжди.

І вона отримує бажане.

***

Прокидаюся вся в сльозах, здригаючись від ридань. Шимінь притримує мене, погладжує по спині, обережно, щоб не торкнутися рани. Крізь дерев’яні жалюзі на вікні прозирають відблиски міського розкішного життя, на жорсткі кінці Шиміневого волосся падають неонові рожеві та блакитні плямки.

— Це нестерпно! — кричу в темряву, хапаючись за голову. — Геть із моєї голови!

— Вибач… — каже він. — Знову якийсь мій спогад?

Я ціпенію.

Не мене треба заспокоювати. То був його спогад. Не дурний кошмар, який можна просто викричати, а те, через що йому довелося пройти насправді.

— Знаєш, а мені щоночі сниться, ніби я ходжу по лезах кинджалів, — бурмоче. — Здається кошмаром, але, схоже, твоє життя таке і є.

Звучить слушно, але від того мені анітрохи не легше.

— Мені снилася вона, — хрипко видихаю.

Він ніби пострілом уражений. Рука зривається з моєї спини, колотить по матрацові.

— Веньде? — перепитує голосом примари.

Киваю, скривившись.

Шимінь шумно видихає. Заплющує очі.

Гладжу, зігріваю його похололі руки. У якихось місцях вони тверді, в інших — неочікувано м’які. Рука митця, помережана шрамами й синцями.

— То було найжахливіше з усього, що мені довелося пережити. Вибач.

— Мені так шкода, що це передалося тобі. Я такого не побажав би нікому… Але ні, брешу. — Він стискає мою долоню. — Є купа людей, яким я побажав би саме такого.

Не знаю, що тут іще сказати. Присуваюся до нього, тулюся лобом до його плеча, близько до різкого сталевого запаху армійського нашийника. Він колисає мене в обіймах, задумливо погладжує по волоссю.

Вони геть різняться — ці два види болю: той, який терплю я, і той, який терпить він. Мій біль — він весь у тім, що я народилася дівчиною. Я знаю це напевно, я знаю, що це сміховинно, і можу обурюватися й бунтувати досхочу.

Для нього все складніше. Його біль сповнений провини, самозвинувачення. Купа неможливих виборів сплелися в клубок, і кожна ниточка втягувала його у ще більшу плутанину. Навіть коли він чинив так, як було правильно на його думку, всесвіт його все одно карав.

— Не розумію я карми. — Він здригається. — Веньде була такою доброю, такою невинною і завжди вірила в краще. А замість неї вижив я. І прожив так довго, при цьому знаючи: щоразу, як іду в бій, я вбиваю ще одну дівчину.

Хитаю головою, відсунувшись від його плеча. Беру в долоні його обличчя, прогладжую те місце, де випалено тавро «злочинець».

— Усе було не марно. Ти бився за Хвасю. І бажання жити — воно не хибне, у будь-яких обставинах. Вибач, що я… казала інакше. Я тоді й власне життя не цінувала.

Від самого дня народження світ торочив мені: я маю приймати те, що рокували мені чоловіки. І попри мій вічний бунт, можливо, так воно й відбувалося. Мені казали: обирай — або приймаєш такі настанови, або помираєш. От я і обрала. Обрала смерть. Саме поразка робила мене безстрашною.

У Шиміневих очах відбиваються та миготять міські вогники.

— Та розумію. Зі мною вічно суцільний бедлам.

Стискаю зуби. А що сказав би Їджі? Намагаюся подумки до нього під’єднатися.

— Варто пам’ятати, що пілоти — лише інструменти. Ніхто з нас не має реального впливу. Усе тишком-нишком контролюють стратеги й армійська верхівка. І це вони вирішили використовувати дівчат саме в такий спосіб. Усі вибори, які вони тобі нібито давали, — не більше ніж ілюзія, яка мала змусити тебе нести тягар провини, а їм він ніколи не муляв. — Тепер у моєму голосі бринить свіжа злість. — Не дозволяй, щоб їм це сходило з рук. Це означатиме, що ми погодилися на наявний стан справ, а так не можна.

Він зводить очі, досі розгублені.

— А що ж ми маємо із цим робити?

І тут до мене доходить: це ж бо наша остання ніч у володіннях Ґао Цьова. Зранку говеркрафт забере нас назад на Мур. Усе, що можу сказати проти армії, треба казати тут і зараз. Значно небезпечніше буде порушувати цю тему, коли ми повернемося в їхнє лігво.

— Якщо контратака стане успішною, ми матимемо незлий вплив в армії, — шепочу, стискаючи Шиміневі долоні. — І зможемо домагатися внесення певних змін у систему пілотування. Нині дівчат ставлять у пару лише з пілотами, які мають вищий духотиск, навіть якщо їхні власні показники вповні потягнуть цілу хризаліду. Це не найліпший спосіб розв’язання бойових завдань.

— Не я стверджую, що це саме так, але дівчата від природи мають слабший духотиск, аніж хлопці, — каже Шимінь тихо й сумно. — Як ми виправдаємо перегляд усієї системи?

Я зціплюю зуби.

— Саме доведений факт — чи це так усім лише здається? У цьому місті просто зараз напевне є дівчина зі ще вищим духотиском, ніж у мене. Але родичі нізащо не відпустять її на тестування, бо вони розуміють…

І тут у моїй голові змикаються два шматочки пазла, і всі попередні слова, весь перебіг моїх думок — усе летить шкереберть. Стаю навколішки й дивлюся Шиміневі в очі.

— Чекай-но… У дівчат духотиск слабший, але цей тиск відчутний сильніше?

— То що?.. — хмуриться він.

— Чому? Як? Через що жіночий духотиск принципово відрізняється від чоловічого?

Згадую того метелика, що ми з Їджі бачили під час нашої останньої зустрічі в лісі — того, що мав Їнь на одному крилі та Ян на другому. Випадковий прояв того, що «чоловіче» та «жіноче» не є однозначними, непорушними категоріями.

— Щось… Щось тут не так! — Смикаю себе за волосся. — От як із Веньде. Вона нібито була тобі рівня. Чому ж вона загинула?

Шимінь болісно згорблюється.

— Якби я знав! Не розумію, чесно.

Мені страшенно тяжко згадувати про неї знову, але моя думка так стрімко прямує до чогось, що здатне змінити правила гри, до чогось, що зруйнує цю світобудову, тож не можу спинитися.

— Тобі не здається, що система пілотування певним чином налаштована проти дівчат ще й технічно? А річ не лише в тому, що нас ставлять у пару із сильнішими хлопцями?

У Шиміневих очах поволі наростає жах.

— Вони… чому б нам не пілотувати хризалід самостійно? Та це зменшило б кількість Гармонійних Пар… А вони їм потрібні. Одна Гармонійна Пара потужніша, ніж принаймні п’ять негармонійних.

— Але якщо так — чи це тебе здивувало б, чесно?

Шимінь мовчки кусає губи, відтак відповідає:

— Ні.

Жмакаю червоний шовк простирадла.

— Тоді ми маємо це розкопати, чи таке можливо. Раптом це так.

— Як розкопати? Якщо систему справді так улаштовано, то вона має бути засекречена — аж перезасекречена! Ми ніколи не накопаємо доказів.

Думки не спиняються. Зиркаю на всі боки, відтак зводжу очі.

— Стратеги, оті, що верховні, вони ж бо мають знати, чи не так?

— Вони ніколи не зізнаються.

— Хіба що ми їх змусимо.

Темна сила пульсує в моїй крові: швидше, палкіше, дужче.

— У ніч перед контратакою ми будемо невразливі. Зможемо робити все, що схочемо, і ніхто нас не покарає, ба навіть якщо про все дізнаються. — Глитаю. — Будь-що зможемо.

Шепочу це щонайобережнішим шепотом, але лунає, ніби різкий постріл у глухій тиші.

— Що ти кажеш?!

Шимінь зсовує брови.

— А знаєш, як насправді працює карма, Шиміню? — кидаю я. — Це не щось таке, що можна вимолити, і не щось, чого можна дочекатися, коли воно впаде з неба. Це треба створювати власноруч. Хтось із верховних стратегів завдав нам чимало страждань. І я кажу, що ми теж можемо змусити його помучитися. Та ще й так, аби цей хтось розказав нам усю правду, благаючи, щоб ми зупинилися.

Роздiл тридцять дев’ятий

Такий хлопець, така дiвчина

Невдовзі після нашого повернення на Великий мур оголосили контратаку, і це спричиняє неабиякий переполох на всій території Свей-Тан. Не всі реагують позитивно. Щоб розвіяти сумніви, котрі залишилися, ми вирушаємо в останню оборонну битву, щоб довести: ми зможемо успішно вести «Жар-птаха» в стабільній формі. З нами в кабіні Їджі, пристебнутий до бокового сидіння, і битва минає так безболісно, що коли вона завершується, то я з недовірою оглядаю поле хундунської луски. Перемоги діставалися нам так тяжко, що навіть не віриться, буцімто це може статися так легко.

Але так і сталося, а після того хундуни припинили атакувати.

Мирна тиша підозріла. Стратеги вважають: хундуни зрозуміли, що глобальне зіткнення неминуче, і тепер накопичують сили, щоб мати значну перевагу на власній території.

Прикордоння Свей-Тан стягує всі хризаліди, які тільки можуть виділити інші провінції. Поки вони підзаряджаються після довгої дороги через гори й ріки Хвасі, ми маємо ще два тижні до початку контратаки.

Шимінь детальніше розповів мені про баґва джан — бойове мистецтво, якого навчила його Веньде. Стиль красивий, дарма що не надто шляхетний. Ви постійно крутитеся за спиною супротивника, тиснете на його слабкі місця і обманом змушуєте виконувати дії, які дають вам перебрати контроль над поєдинком. Це стиль для тих, хто не зможе перемогти грубою силою.

Розгортаємо план, щоб заманити Ань Лушаня в пастку. Зовні підкоряємося всім наказам і виконуємо всі тренувальні вправи, яких вимагають стратеги. Але поза тим потайки ми немов змії звужуємо кола навкруж потенційної здобичі, вивчаючи її повсякденні звички.

Аж ось нарешті в ніч перед контратакою, коли більшість солдатів відволікається на п’яних пілотів, котрі бенкетують на вершині Великого муру, ми завдаємо удару.

***

Виплеснувши добрячу порцію ци, Шимінь доводить до кипіння воду в невеликому цеберку — і перевертає його на Ань Лушаня. Той прокидається від нестямного вереску. Хапається за ланцюги та ремені, що прив’язують його до поворотного столу — на кшталт того, на якому мене випробовували, щоб я стала конкубіною Ян Ґвана. На масивному столі огрядний стратег на вигляд кумедно малий. Окріп скрапує зі стратегових кущистих брів і видатного носа, тече на бороду й просякає форму. Шимінь витягнув його заснуле тіло з ліжка голяка, але ми не пошкодували часу, щоб одягнути його, зібрати волосся у вузол і настовбурчити на місце розлогий головний убір стратега.

Дуже важливо, щоб його якнайшвидше ідентифікували.

Шимінь впускає цеберко, з якого виривається гаряча хмарка пари. Лунко гупаючи, воно відскакує від металевої платформи, на якій ми стоїмо. Мовчимо, даючи Ань Лушаневі самому усвідомити, куди він потрапив. Холодна, укрита згустками іржі випробувальна камера, де він прокинувся. Пута, які міцно його тримають.

Знімальна камера, що наставила на нього своє червоне око.

— Це що таке?! — репетує він, і в крижаному повітрі з його рота та від мокрого одягу парує.

Він корчиться, ланцюги брязкають, стратег волає ще дужче. Кожен його рух напевно болючий.

Мене пронизує первісний жах, спонукає припинити мучити ближнього. Але відтак відчуваю присутність Шиміня, згадую, як мучився він — з намордником на обличчі, зі спиртом у судинах, — і все в мені холоне й твердне, ніби металева обшивка камери.

Ань Лушань поводився з нами не по-людськи. То чого б це ми мали з ним бути ніжними?

Коли ми з’ясували розпорядок дня стратега, то виявилося, що його нескладно буде приспати надпотужним снодійним. Щодня йому приносили свіжоприготовані на пару пампушки з ресторану тренувального табору. Кілька годин тому Їджі налетів на доставника та штовхнув його так сильно, що вибив каструлю з його рук, зі щирим виглядом перепросив і запропонував купити свіжу партію, а відтак перед тим, як її віддати, плеснув на свіжоприготовані пампушки водички з розчиненими пігулками.

— Маємо декілька запитань, — муркочу, не зводячись зі свого крісла й погладжуючи скручений на колінах рушник, наче котика. — Про систему пілотування зокрема. Розкажіть, як саме вона налаштована проти дівчат.

— Ви обидва з глузду з’їхали?! — буряковіє Ань Лушань.

— Та це ви нас довели, — вишкірююся від вуха до вуха. — Тож кажіть. Швиденько. Бо зробимо гірше, значно гірше.

— Відпустіть мене! Негайно!

Зітхаю, розгортаю рушника.

— Шиміню!..

Мій партнер дістає зі скриньки з інструментами Їджі, яка стоїть за поворотним столом, пляшку горілки.

Ань Лушань відчайдушно вибалушує очі.

Якщо стратег гадає, що ми зібралися насильно влити в нього спиртне, як чинив колись він сам, то він помиляється.

Ми не такі примітивні.

Шимінь опускає стіл так, що стратегова голова опускається мало не до підлоги. Хай як той корчиться, притискаю рушника йому до обличчя.

Я гадала, Шимінь тішитиметься помсті, але він відкорковує пляшку й нахиляється до стратега з моторошно відсутнім виразом обличчя. Перевертає пляшку. Спиртне ллється в рота й носа Ань Лушаневі з ритмічним бульканням.

Крізь рушник рветься хрипкий звірячий виск. Камера наповнюється спиртним духом. Шимінь міцніше стискає пляшку. На його обличчі вперше проблискує напруженість.

Відсовую рушника. Шимінь здіймає поворотного стола у вертикальне положення. Спирт стікає донизу вкритим опіками тілом Ань Лушаня, і той волає ще голосніше та пронизливіше. Здається, ніби повітря все просякнуте його болем.

Шкода, що в нас із Шимінем немає схильності до вираженої деревної ци. Деревна ци, яка проводиться крізь духометал вогняного типу, — те ще видовище. Якби нам дозволили надати Їджі духоброню, він міг би видобувати з неї зелені блискавки: було визначено, що його додатковий тип ци — деревний. То було б ефектним доповненням до цього всього коктейлю із жахів.

— Кажи. — Від’їжджаю з поля зору камери. — Нам відомо, що система налаштована проти дівчат. Розкажи подробиці. І не подумай збрехати. Поки ми тут балакаємо, Сіма Ї проходить ту саму процедуру. Якщо ваші відповіді різнитимуться, ми про це дізнаємося.

Насправді Сіма Ї цілий і неушкоджений сопе собі в ліжку, але звучить цілком вірогідно.

— Дівчата… Дівчата від природи слабкіші як пілоти! — вищить Ань Лушань. — Так воно і є!

— На таке я не куплюся. Шиміню, продовжуй.

Стіл крутиться. Горілка ллється. Ань Лушань захлинається ревом.

— Як саме система пілотування налаштована проти дівчат? — повторюю я неймовірно спокійно.

Ань Лушань вибухає скаженою лайкою. Коли алкоголь потрапляє в ніздрі, діє він особливо швидко. На це ми й розраховували.

— Знаєш, ми розуміли, що тебе буде важко розколоти. — Нахиляю голову. — Але ти поміркуй: чи варте збереження військових таємниць утрати спадкоємця?

— Що?! — смикається він.

Шимінь витягає з купи техніки планшет. Показую Ань Лушаневі зображення хлопця, прив’язаного до стільця в темній бетонній кімнатці. За віком та статурою той схожий на стратегового сина.

Насправді це підроблена картинка, гарно намальована кимось із добрих знайомих Їджі із медіакомпанії, але я нічого не пояснюю. Жодного озвученого вголос блефу. Ань Лушань сам заплутається в пастці своїх ошаленілих здогадів.

Той дико мотає головою.

— Ні… Не може… Ви не могли.

— У тебе п’ять хвилин на те, щоб розказати правду, — знизую плечима.

Вмикаю на планшеті таймер, кладу пристрій собі на коліна.

— Він же ще малий! — Голос йому тріскається, мов скло. — Малий!

— Як саме система пілотування налаштована проти дівчат? — повторюю незворушно.

Жодних виправдань. Жодних дискусій.

— Прошу… — тепер уже скиглить він.

Виконую рух у бік Шиміня. Той береться за поворотний стіл.

— Їньське сидіння!.. — вигукує Ань Лушань.

Шимінь уклякає, тримаючи руку на краєчку столу.

— І що з ним? — прихиляюся ближче.

Ань Лушань, замружившись, рвучко видихає.

— На їньському сидінні активний елемент слабший, а пасивний елемент потужніший.

У моїм тілі напинається й тремтить кожен м’яз. У нього в голосі тепер така покора, що це вже не омана.

Ось нарешті й правда.

— То як вони діють, активний елемент і пасивний елемент? — Стискаю ручки крісла спітнілими долонями. — Пояснюй.

— Активний елемент — це духотиск і нейронні сигнали з хребта. — Він не розплющує очей. — А пасивний елемент — це просто потік ци.

Лице мені обсипають крижані мурашки. Отже, це схоже на різницю між тим, як ми із Шимінем керуємо «Жар-птахом», а Їджі просто постачає йому свою життєву енергію.

І тут здригаюся від дзвону скла об метал. Це Шимінь впустив пляшку на підлогу.

— Виходить… — Він аж задихається. — Що в хризаліді духотиск дівчини активно гаситься?!

Ох. Він згадав про Веньде. Веньде, яка мала бути його Парою, але не витримала його духотиску. Та ще й не через те, що була слабшою за нього.

А все через те, що система пілотування фізично заважала їй керувати апаратом на повну силу.

— Дівчата віддають більше ци, — каже Ань Лушань так, ніби це здатне нас заспокоїти.

Ніби це не означає, що все налаштовано так, щоб хлопець розряджав дівчину, як батарейку.

Шимінь кидається геть, і його броньовані кроки лунають, наче постріли. Притуляється до сталевої стіни в задній частині платформи. Упершись у блискучий метал, стискає й розтискає кулаки.

Мене всю трусить від усвідомлення, яке вочевидь обрушилося на нього: усі Гармонійні Пари насправді не є Гармонійними Парами. Дівчині доводиться долати цей штучний обмежувач, щоб по-справжньому гармонізуватися з хлопцем.

Дівчина має бути сильнішою.

Ось чому пілотеса в Парі створює таке відчуття, ніби має потужніший духотиск, ніж у її партнера. Адже так воно і є. Нам доводиться мати сильніший.

А ті пари, як-от Шимінь із Веньде, котрі могли б добре працювати, якби вхідні дані були рівні? Скільки їх було загублено через штучно створений дисбаланс!

— Я сказав, як є, — хрипить Ань Лушань крізь біль. — А тепер відпустіть мого сина…

— Чому?! — кричу я, і луна від мого крику б’ється об металеві стіни. — Чому військові таке накоїли?! Чому просто не зробили все чесно й порівну? Ви мали б значно більше Пар!

— Духотиск… непередбачувана штука. Це… єдиний спосіб. Гарантувати, хто саме повернеться.

— І це хлопці, — вимовляю я, а самій аж язик і губи німіють. — Гарантувати, що повернуться саме хлопці.

— Не знайдеться пілотів, готових іти на бій… якщо вони боятимуться партнерок… у кожному бою.

— А дівчата, як ви гадаєте, не бояться?!

— Дівчата… звиклі собою жертвувати.

Мене охоплює нудота. Хочеться стати під стіною обік Шиміня — і битися головою об метал, поки мізки навколо не розлетяться.

— Відпустіть мого сина!

Ань Лушаневі не бракує духу благати далі.

— Ти мені огидний, — кажу крізь сльози. — Усі ви мені огидні.

— Не треба чинити шкоди… моєму синові! — Лице йому перекошується від жаху. — Дівчата ж бо все розуміють. Вони розуміють, що ймовірніше загинуть. Це їхній вибір!

— Ні! — волаю я. — Це їхні родичі обирають за них! А ті не опираються, бо сподіваються на той крихітний шанс, що стануть комусь Гармонійною Парою!

— Але мій син тут ні до чого! — Стратег смикається в путах. — Відпустіть його!

Хитаю головою.

— Твій син живе у світі, який викидає на сміття потенціал половини всього людства. При тому, що зразу за Муром хундуни тільки й чекають, щоб розтерти нас на порох. Ми рухаємося до самознищення, і ти вважаєш, що твій син тут ні до чого?

— Відпустіть його! Ви обіцяли!

— Нічого такого ми не обіцяли. — Шимінів голос гупає так, ніби щось важке, матеріальне — я аж підскакую на кріслі.

Він повертається, меридіани ци спалахують на повну силу, червоний жар сплітається із золотим. Я на мить сторопіла. Відтак із моїх вуст виривається холодний смішок. Правильно, завдаймо Ань Лушаневі якомога більше болю.

— Атож. — Дивлюся йому в очі й устромлюю брехню, наче кинджал. — Наші люди вбили його ще кілька годин тому.

Ань Лушань на очах перетворюється. Якусь секунду він геть розчавлений і замордований. І вже наступної миті — звір, що б’ється й виє, проклинаючи мене всіма словами, які тільки можна вивергнути, щоб принизити жінку.

Шимінь відходить і різким рухом перевертає поворотний стіл. Потік прокльонів обривається.

— Не смій таке казати на мою партнерку!

Дивиться на нього згори вниз.

— Вам це так не минеться! — ричить Ань Лушань знизу нагору. — Знайдуть докази. Ви за все заплатите!

Шимінь регоче — і цей глухий неприродний звук проймає мене тривожним передчуттям. Він хапається за важкий сталевий нашийник, яким армія затискала йому горло протягом двох років. У долоні спалахує яскраво-червоне світло. Гаряче пульсує, деформує метал.

Він зриває нашийник і жбурляє його на землю з потужністю громовиці.

Камера труситься відлунням удару, а мені сироти обсипають шкіру. Я вже так давно нічого в ньому не лякалася, що й забула, який страхітливий він може бути. Щось таке в ньому прокинулося… Не факт, що на краще.

«Що я накоїла?! — метушаться в голові думки. — Яке чудовисько випустила?»

Але відразу осмикую себе: його зіпсувала не я. Це діло рук інших.

Такий він хлопець, казали про нього.

Така вона дівчина, казали про мене.

Ну то ось. Помилуйтеся. Маєте, що чекали.

— Хай що станеться, ти про це вже не дізнаєшся. — Шимінь бере нову пляшку. Тепер його голос лунає так, ніби зрештою він утілився в того Залізного Демона, яким ніколи не хотів бути.

Присідає перед Ань Лушанем, виставивши пляшку. Вона віддзеркалюється в його меридіанах, що потьмяніли до багрянисто-червоного.

— Я тебе зараз у цьому втоплю і кайфуватиму від кожної секунди.

— Така прикрість, — додаю, глузливо вдаючи скорботу, і розгортаю рушника. — Головний стратег Ань кудись зник і не показувався всю ніч. Ну то що. Немає часу прочісувати кожну щілинку в Мурі, шукаючи його. Контратака може розпочатися й без нього. Зрештою, битвою керуватиме Верховний стратег Джуґе. Він якось і приємніший.

Ань Лушань на мить губиться, тоді вибухає істеричним сміхом.

— Гадаєте, вам допоможе слава героїв? Ага, бажаю успіху! Щойно переможете — вас можна буде спокійно закатрупити!

— Ні-ні. — Притискаю руку до грудей. — У нас на цей час масштабніші плани. І в цьому нам допоможе ваше щире зізнання.

— Нічого ви не зміните! — Обличчя стратега перекошується. — Жінки справді знають своє місце. Навіть якщо дізнаються правду, нічого не зміниться!

— Знаєш, що я думаю? — відповідаю. — Думаю, що зі всією цією ідеєю, мовляв, жінки мають бути слухняними та покірними, ви всі просто приймаєте бажане за дійсне. Інакше чого б ви так старалися нам брехати? Нівечити наші тіла? Присилувати нас до вигаданої моралі, що ви її виголошуєте священною? Ви невпевнені в собі чоловіки, ви налякані. Ви можете змусити нас підкорюватися, але в глибині душі розумієте, що не здатні змусити нас по-справжньому вас любити й поважати. А без любові й поваги завжди залишатиметься насінинка ненависті й опору. Вона ростиме. Розвиватиметься. Чекатиме.

Я впиваюся нігтями в його шкіру, демонструючи, як коріння проростає крізь асфальт.

— Зараз ти помреш, але спочатку маєш дізнатися. Ось що я тобі скажу: такі дівчата, як я, є повсюди, вони лише насилу прикриваються машкарою дружин, доньок і конкубін. І я не думаю, що вони зрадіють, коли почують, яку брехню вигадали військові.

Ань Лушань роззявляє рота, щоб виплюнути ще якусь гидоту, але я затуляю йому пельку рушником — так само, як він здушував мене. Шимінь виливає на нього потік спирту, яким колись військові руйнували його розум.

Останні слова Ань Лушаня потонули в стражденному бульканні.

***

Повертаємося до номера, і до нас кидається Їджі — на ньому притрушений борошном фартух і манжети у квіточку, які зазвичай надягають для роботи тітоньки на кухні.

— Ну, то як вечірка, весела була? — запитує, а напружений погляд ніяк не поєднується з удавано життєрадісним тоном. — Нумо поможіть із вечерею! Я тут булочки печу.

Їджі використав усі захисні пристрої, які зміг дістати, щоб завадити прослуховуванню нашого номера, але ми все одно не ризикуємо. Ми із Шимінем згортаємо свої бронекрила й протискаємося за ним до кухні. Моє колісне крісло ледве влазить у вузький простір. Їджі вмикає витяжку та виливає у величезну пательню ціле озерце олії. Поряд на столі розставлено вистелені фольгою таці з розкладеними на них свіжовипеченими булочками. На плиті кипить глиняний горщик із трав’яними відварами Шиміня, і це дає нам не лише шумове, а й візуальне прикриття: шибки запотівають від пари, беручись мінливими химерними хмарками, заважаючи піддивлятися будь-яким можливим розвідувальним дронам.

За інших обставин я б розреготалася. Ось вони, переваги відмови грати за правилами: тобі не доводиться обирати між хлопцем, який здатний замучити людину разом із тобою, і хлопцем, який після цього зустрічатиме вас обох зі свіжими булочками.

Але камера на моїх колінах — неначе заведена бомба. Я не можу навіть зібратися з духом, щоб повідомити, про що ми дізналися.

Їджі кидає в олію нову партію булочок, і коли розпарене повітря тоне в шумі потріскування та шипіння, витягаю камеру.

— Поглянь сам, — видушую із себе. — Просто сам поглянь…

Він супиться, бере камеру й спирається на кухонний столик. Шимінь хапає дерев’яні лопаточки і заходиться перевертати булочки в олії. Невдовзі кухню просякають божественні аромати, від яких рот наповнюється слиною, попри всю ту напруженість, яка заполонила тіло.

Крізь запітнілі вікна приглушено долинають п’яні бойові пісні пілотів, котрі веселяться на вечірці. Каламутний відблиск блимає на обличчі Їджі: він відтворює запис, тримаючи камеру так близько до вуха, що дивитися доводиться одним оком. Уперше за довгий час у мені прокидається сумління. Він спостерігає за нами із Шимінем у найгірший момент. Нормальні люди жахнулися б від того, що ми можемо скоїти таке з іншою людиною, а потім без жалю вийти звідти.

Та коли з динаміків вириваються лементи Ань Лушаня, лице Їджі лишається незворушним. Він й оком не кліпнув. Тільки коли починаються зізнання, його ніжні риси перекошуються від шоку.

Він позирає на нас, ніби запитуючи, а чи не підробили ми якимсь чином ці кадри. Я кидаю на нього непроникний погляд, без слів кажучи: «Перепрошую. Отакий світ гидотний».

Чесно кажучи, після першого потрясіння вся ця інформація має вельми логічний вигляд. Картаю себе за те, що не дотямила цього раніше.

«Дівчата від природи мають слабший духотиск, аніж хлопці».

Як це я так довго не запитувала себе про очевидне: «Чекайте, чого це?» Яка частина пілотувальної системи (та й усього світу загалом) ґрунтується на голих фактах, а яку творять наші ілюзії? Ілюзії, що зміцнюються від покоління до покоління, позаяк люди не ставлять під сумнів зручні рамки, у які їх загнали, — довільні правила, за якими вони живуть?

Запис закінчується, і я здригаюся від різкого тріску. У димку від пательні, під гарячими бризками Шимінь стоїть нерухомо, із заплющеними очима, притискаючи броньованого кулака до рота. В другій руці — зламана лопаточка. Усе тіло скам’яніло в намаганні не труситися, неначе в нього знову страшна абстиненція.

— Шиміню!.. — тягнеться до нього Їджі.

— Вибач, я… — Шимінь не рухається. Очі широко розплющені, райдужна оболонка палає багрянцем. — Ні, я не вибачаюся!

Він різко розвертається. Уламки лопаточки стукають об заквецяну жиром підлогу. Із Шиміневих демонічних очей уже струменіють сльози.

— Це все не через мене!

— Ну, справді, так і є, — каже Їджі похмурим тоном, кидаючи не менш похмурий погляд.

Шимінь мотає головою, викашлює сухий смішок. Ляскає по шибці. Під броньованим кулаком запітніле скло розлітається на друзки. У його очах відбиваються розмиті червоні плямки.

— Весь цей час… Усі ці дівчата…

Підкочуюся до нього, беру за руку.

— Я тобі вже казала. Тебе використали.

Їджі кладе камеру на столик і знімає манжети. Витирає Шиміневі сльози чистим рукавом своєї гарної форми студента-стратега.

— І не забувай: навіть якщо обставини були кепські, ці битви були не марні.

Шимінь позирає то на мене, то на Їджі, очі знову затухають, темнішають.

Аж тут червоний вогник з’являється за вікном.

Я схоплююся, злякавшись, що це безпілотник, але Їджі протирає скло долонею…

А там паперовий молитовний ліхтарик — пливе над хундунськими пустелями, ніби ясна мерехтлива зірочка, злітаючи до справжніх зірок, якими повниться нічне небо. За ним тягнуться ще декілька, та всі вони швидко розчиняються в парі та диму. Ми перезираємося, відтак мовчазною згодою вирішуємо відчинити вікно.

З легким вітерцем вривається курний дух диких пусток, змішується з гаром від пательні. Дістаю інші лопаточки й витягаю булочки, що вже стали обвуглюватися. Чого нам тут геть не треба — щоб спрацювала пожежна сигналізація.

Повертаю голову, зачувши здивований вигук Їджі. Уже ціла вервечка ліхтарів виринула, спочатку повторюючи обриси Великого муру, а відтак утворюючи на тлі мерехтливого космічного простору помаранчевого дракона.

«За помсту!» — вигукують розгульні пілоти з ділянки Муру за нашою вартовою вежею.

«За волю!»

«За людство!»

— Ви, пілоти… — стиха каже Їджі, не відриваючи погляду від ліхтариків, а нічний вітер куйовдить йому волосся. — Ви робите дещо дуже важливе.

— А можемо робити краще, — відказую.

— Так, — погоджується Шимінь. Він не дивиться на ліхтарики. Він дивиться на Їджі. — Можемо.

Він проводить броньованим пальцем по тонкому підборіддю Їджі, струшуючи порошинки борошна.

Їджі витріщається на нього.

— Вибач… — Шимінь відсмикує руку.

Кілька секунд Їджі розгублено кліпає, не знаходячи слів, а потім його обличчя міниться.

— Не вибачайся, красунчику, — підморгує Їджі.

Кусаю губи, щоб не розреготатися від виразу, який тепер на Шиміневому лиці.

— Справді, не треба, — додає Їджі вже серйозніше. Схвильованіше. Кінчиками пальців обмацує свіжопоголену шкіру на шиї Шиміня, поцятковану червоними рубцями та шрамами від скинутого нашийника.

Шимінь тремко вдихає повітря крізь губи. Їджі дивиться на них довгу, млосну мить, а потім зазирає йому в очі. Між ними клубочиться пара й нічне повітря, зустрічні потоки гарячого і холодного. Далекі ліхтарі променистим мостом висять над їхніми головами. Обличчя мені наливається жаром, пульс стукотить у барабанні перетинки.

Це що, насправді відбувається?

Це нарешті сталося?

Шимінів погляд огортає риси обличчя Їджі й відразу присоромлено вертає до мене. Я зводжу очі, роблю пальцями трикутник і киваю. Їджі пирхає.

— У світі не так багато приємних почуттів, тож навіщо себе збіднювати? — проказує він майже пошепки, та його погляд сковує Шиміня вже потужніше.

Шимінь глитає.

— Чого мені найменше треба було — то це ще одного приводу для ненависті від цього світу… Але тепер…

— Тепер?.. — голос Їджі стає напівпрозорим, немов пара, яка їх огортає.

— А тепер я бачу, — Шимінь ніжно торкається Їджіного підборіддя, — що все це було лайном собачим.

Він зачиняє вікно, нахиляється до Їджі й дотикається губами.

Серце мені завмирає, груди стискаються. Але мені добре. Я не відчуваю жодної зради, радше певне завершення. Мій убивчий хлопчик і мій солодкий хлопчик. Фінальна риска в цій геометрії, у якій ми витанцьовували, і це робить нас іще сильнішими.

Це незвично, це ще одне неписане правило, яке ми порушуємо, але знаєте що? Це нам допомагає. І я певна: ми втрьох більше не дозволимо цьому світові вказувати нам, що нормально, а що ні.

Відірвавшись від цілунку, Їджі із Шимінем синхронно простягають руки й пригортають мене до себе. Розвертаються до мене обоє. Серце мені геть заходиться вже десь у горлі.

— Ну, раз ми вже із цим розібралися… — Смішок переходить у зітхання. Дивлюся серйозніше. — То час змінити цей світ.

Нам залишилася ще одна справа: обрізати відеозапис так, щоб залишилися самі зізнання.

Ми не збрехали Ань Лушаневі стосовно того, що маємо масштабніші плани. Щойно ми відвоюємо провінцію Джов, саме тієї переможної миті, коли всі камери буде націлено на нас, я вийду з кабіни, здійму планшета й продемонструю правду всій Хвасі.

Частина четверта

Шлях Дракона

Живе в горі божество із шістьма ногами й чотирма крилами, і посеред хундунського хаосу в нього нема більше жодної видатної ознаки, котру можна виокремити. Проте воно вміє співати й танцювати. Насправді це Річковий Імператор.

Класика гір і морів

Роздiл сороковий

Бич Усесвiту

Усі триста двадцять дев’ять активних хризалід, що зібралися на кордоні Свей-Тан, вирушають у дорогу, поки над головою ще сяють зорі. Мчимо рівним ладом через хундунські пустелі, під нами двигтить земля та здіймаються сірі хмари пилу.

Як і слід було очікувати, зникнення Ань Лушаня спричинило паніку, але час вильоту відкласти не могли. Надто важить денне світло. Якщо битва затягнеться до заходу сонця, ми потрапимо в надзвичайно невигідне становище.

Тіло Ань Лушаня ми сховали в туалеті випадкового бункера. Якщо його знайдуть, то сумніваюся, що ми про це дізнаємося. Вони не стануть підривати бойовий дух, оголошуючи про такий форс-мажор.

Ми із Шимінем несемося вперед у «Жар-птахові» стандартної форми, він лупає землю кігтистими лапами, лишаючи тріщини сям і там. Вітер розвіває довге пір’я на крилах і хвості нашої хризаліди. Обік нас не відстають «Білий тигр» і «Чорна черепаха», усі в полі зору, хоча ми перебуваємо на значній відстані одне від одного. Наш загін розтягнувся по рівнинах якомога ширше, так щоб не лишати хундунам жодної значної проріхи.

На безпечній відстані позаду нас, вриваючись у хмари пилу, які ми здіймаємо, рухається незліченна кількість броньованих вантажівок — звідси вони крихітні, немов жучки. Вони перевозять радіохвильові передавачі, які збільшують радіус дії розвідувальних дронів та динаміків хризалід. Щоразу, коли вони наближаються до нової межі діапазону, позаду залишається ще шеренга.

Якщо ми знищимо найближчу лінію, це «засліпить» військове командування, вони не бачитимуть наших подальших дій і не матимуть змоги передавати команди іншим пілотам. Саме так ми плануємо вижити після трансляції зізнання Ань Лушаня.

Я навіть більше не називатиму їх «військовими». Стратеги — просто купка підстаркуватих маніпуляторів, які ніколи не ризикували життям на полі бою, а солдати мають справу лише з пересічними громадянами Хвасі, а не з хундунським терором. Справжня армія з нами. Реакція Шиміня на правду дає мені надію на те, що інших пілотів-чоловіків вона може так само розлютити. Вони ж не можуть усі бути безсердечними чудовиськами, яких не бентежить загибель однієї конкубіни за іншою. Якщо ми будемо достатньо переконливі, увесь цей нестримний легіон гігантських машин, здатних до перетворень, незабаром може стати нашим, а не їхнім.

Тоді стратеги й Мудреці не матимуть іншого вибору, окрім як підкоритися.

Ловлю себе на тому, що поринаю в химерні фантазії: як Мудреці колінкують, вимолюючи прощення, а пілотеси-конкубіни святкують визволення на Великому мурі.

«Зосередься!» — осмикую себе.

Ми вже не на людській території. Щомиті з-за обрію може вилетіти ватага хундунів. Якщо їм якимось чином удасться прорватися крізь ланцюжок хризалід, то буде катастрофа, бо прикордоння Свей-Тан залишилося майже без захисту. Саме тому ми не можемо оголосити правди, перш ніж знешкодимо хундунський розплідник, хай як мені кортить щомиті вигукувати це на увесь світ. Спричинений звісткою хаос може занадто зашкодити битві. Нам таки потрібно перемогти хундунів, аби гарантувати те, що всі ми виживемо.

Усю дорогу тримати духочуття в бойовій готовності — означало б наражатися на надмірний витік ци, тому ми змушені довіряти стратегам та їхнім розвідувальним дронам, щоб вони попереджали нас про будь-яку ворожу активність. Провінція Джов така пласка: ніби переступаєш через якийсь подовжений глюк у всесвіті. Вона ідеально підходить для землеробства та скотарства; а от для оборони умови просто жахливі. Тим-то ми так швидко тут усе втратили, коли вороги прорвалися понад двісті років тому — і, ймовірно, саме через це вони застрягли в горах Кунлун, щоб облаштувати собі там розплідник. Попри те, що гірський хребет розташовано на іншому кінці провінції, він досі ледь видніється на обрії, наче ряд кривих зубів. Усередині країни немає великих природних бастіонів.

Спочатку обурююсь тим, як два століття поспіль хундуни висмоктували ці землі дощенту. Землі, які нині стали безплідною пустелею, мали б бути вкриті зеленими квадратами посівів та скупченнями поселень — і одне з них моє власне, моє справжнє рідне селище, місце, де мої предки працювали-трудилися, співали-сміялися покоління за поколінням.

Аж ось, хвилин за тридцять, здалеку виринає пишний ліс. І кінця-краю йому не видно.

Сіма Ї, тримаючи зв’язок із нами через динаміки, пояснює: саме так відбувається за межами зони інтенсивних бойових дій. Хундуни можуть вільно пересуватися, тому вони ніколи не вичерпують жодної ділянки ци, і тут надалі може з’являтися рослинність.

Фух. А то я вже весь час уявляла собі всю провінцію як суцільну пустку.

Принаймні дерева для просування не проблема, продиратися не треба. «Жар-птах» у стандартній формі сягає п’ятдесяти метрів заввишки, а це більш ніж утричі вище за пересічне дерево. І все ж таки в мені клубочиться суміш тривоги й провини, коли двохсотлітні стовбури та крони з тріскотом і свистом ламаються й падають під нашими баскими пазуристими лапами. Просто моторошна какофонія смерті й руйнації. Інші хризаліди теж проламуються крізь ліс, і він повниться шумом. Весь час злякано зриваються птахи — наче тріпотливий струмінь чорних плямок на тлі яскравого світанку, що викидається щораз далі й далі на захід.

І хто знає, які ще істоти не встигають забратися з нашого шляху?

Вражає, який охайний і непорушений вигляд має ліс, коли нібито протягом двох століть ним блукали хундуни всіх розмірів. Найімовірніша відповідь на запитання, як вони пересувалися, не розчавивши нічого, — це повсюдні прогалини поміж деревами. Кожна з них досить велика, щоб у ній помістилася нога хундуна шляхетного класу. Але ці просвітки такі акуратні, що єдине можливе пояснення таке: вони весь час ретельно використовують ті самі місця для переступання. Думка водночас абсурдна й невтішна. Як так, хіба вони можуть дбати про цей світ краще, аніж ми?

Ловлю себе на пошуку доказів того, що мої предки взагалі тут мешкали. Сонце, яке невпинно підіймається за нами та вкорочує «Птахову» тінь понад лісом, лише зрідка підсвічує зблисками щось, що могло бути металом або бетоном. Звісно, міста й поселення тоді були меншими, а проте — так мало ознак життя…

Мене пронизує жах. Ми витрачаємо стільки сили в цьому житті, а кожен слід його змісту й значення можна стерти так швидко. Так легко.

Кілька годин немає жодних хундунів, не вилітають навіть розвідувальні дрони, яких вони запускають, щойно заглибишся в пустелі хвилин на двадцять. Не дуже добрий знак. Це означає, що хундуни гуртом відступили до гір Кунлун і готові до зустрічі з нами. Хундуни здебільшого здаються такими собі бездумними механічними тварюками, аж навіть сама думка про те, що вони міркують, ухвалюють прораховані рішення, викликає у людей моторошні відчуття. Для них таки найвигідніше було б зустрітися з нами наприкінці, після того, як подорож вичерпає значну частину нашої ци.

У серці хундунського розплідника, горі Джужон, розташовано вулкан, він діє як портал просто в гіперконцентроване сховище ци самої планети. Ми могли б там підзарядитися, але там само сховано всі личинки хундунів для розплоду. Тож вони зроблять усе, аби ми туди не потрапили.

Коли місцевість стає дедалі вищою і ми нарешті наближаємося до гір, останні дані з розвідувальних безпілотників змушують мене насторожитися. Невдовзі все затягне туманом. Зрештою ми не матимемо значної переваги у видимості.

Гори Кунлун від початку — невдале поле для битви. Чимало гір мають форму витесаних кам’яних стовпів, котрі здіймаються до небес, наче хмарочоси, вирізьблені самою природою. На гострих верхівках повно гіллястих дерев, а численні каньйони поміж горами також рясно позаростали деревами. Хундуни матимуть скільки завгодно схованок, а наша армія, щоб упоратися з ними, буде змушена розділятися, як річка на рукави.

Щойно перед нами з’являються перші каньйони з гострих вершин, котрі стримлять угору, наче стіни, як глибоко в лісі здіймається стовп темного диму — можливо, саме звідкись із такої ями, утвореної від переміщення хундунів.

— Святі небеса, це хіба рукотворне? — доноситься голос Їджі через мікрофон, підімкнений до динаміків у кабіні: він налаштував його «для кращого зв’язку» з нами, а насправді він призначений для того, щоб трансляцію зізнань Ань Лушаня було чутно на камери дронів, коли настане час. Ще ми зробили в кабіні відкриту решітку — для вентиляції і для того, щоб він міг бачити щось, окрім наших із Шимінем тимчасово непритомних тіл.

Ми із Шимінем сахаємося, від чого «Птах» затинається. «Білий тигр» і «Чорна черепаха» теж сповільнюють ходу, але ми ближче до цього дивного диму, ніж вони. Мчимо ще хутчіше, стинаючи стовбури дерев, як солому, наводячи «Птаховий» зір на джерело диму.

Усередині ями — вершник у хутряному одязі. Однією рукою притримує віжки, другою несамовито розмахує. Димовий сигнал здіймається із чогось, чого не видно через коня.

Крізь дзьоб «Птаха» проривається мій здивований вигук.

Кочівник. Це справжній кочівник.

Звісно, я знаю, що в пустелі завжди перебували залишки якихось кочових племен, але це перші переконливі докази існування життя за Великим муром, які я побачила на власні очі. Його відвага вражає. Що змусило його наважитися підійти так близько до хундунського розплідника?

— Аг-гов?.. — гукає Шимінь через «Птахів» дзьоб, коли ми сповільнюємось і зупиняємось перед ямою, затуляючи її постаттю хризаліди.

Попри своє походження, він здається не менш ошелешеним, аніж я.

Кочівник кричить щось, чого я не можу розібрати, так відчайдушно, аж йому лице червоніє. Витягує з-під хутра обтріпаний сувій пергаменту. Відпускає повіддя, щоб розгорнути його, відкриває рядок, написаний великими жирними літерами.

Усвідомлюю, що можу його прочитати, і серце стискається. Ханьське письмо. А це означає, що він не з племен жонді — він нащадок мого народу: тих, хто не встиг утекти, коли провінція Джов пала.

«Ви можете вилікувати Імператора?» — написано на аркуші.

— Гаразд. — Перш ніж ми встигаємо отямитися й щось спитати, озивається Сіма Ї. — Чесно кажучи, деякі інші хризаліди вже натрапляли на цих людей. Нам не завжди вдається зрозуміти їхній діалект, але схоже, що вони мають на увазі імператора-генерала Цінь Джена.

Тепер я бачу по губах, що каже кочівник. «Хван-ді», — повторює. Тобто «імператор».

— То що, він правда там? — вигукую. — У замороженому стані чекає ліки проти квіткової віспи?

— Розберімося із цим після битви. Але стосовно віспи: затуліть вентиляційний отвір і не нахиляйтеся надто близько. Він може бути носієм латентного штаму, проти якого не діють наші вакцини. Багатьку, якщо раптом помітиш, що в когось з’являться фурункули, негайно вводь противірусні препарати!

— Зрозумів! — відказує Їджі.

— А ще… Ох, дідько!.. Уперед! Схоже, помічено сліди хундунів!

Зводимо «Птахові» очі вгору, зосереджуємо зір. Хрускіт зламаних дерев посилюється, інші хризаліди прискорюються й сунуть у лабіринт каньйонів і стовпчастих вершин.

Хай як мені кортить залишитися тут, щоб розібратися в ситуації з кочівником, Сіма Ї має слушність. Він мусить зачекати, поки ми не покінчимо з іншим імператором, ворожим. Не можемо ми швендяти горами, поки тут навколо хундуни.

— Перепрошую! — кидаю кочовикові, відтак знову рухаю «Птаха», аж земля здвигається й кінь схарапуджується.

Вершник мало не валиться з ніг. Хапає повіддя й далі щось волає, але вже геть нічого не чутно за оглушливим хором хризалід.

Збирається наш передовий штурмовий загін, який складається з найпотужніших хризалід в армії. Вони допоможуть нам знищити хундунського Імператора, а інші в цей час стануть щільним півколом і надаватимуть периферійну підтримку, не даючи меншим хундунам надто нас діставати.

Прямуємо в каньйони, за нами кидаються «Білий тигр» і «Чорна черепаха». Дещо муляє, що доводиться довірятися Дуґу Цєлво і Ян Дзяню, але хай там які претензії вони мають до нас із Шимінем (і одне до одного), я сподіваюся, вони відсунуть їх заради порятунку людства.

«Птахові» крила ледве пролазять у відтинок між першими двома вершинами-стовпами, а наступні гори дуже різняться за розмірами. Більшість удвічі вища за нас — і це особливо вражає після того, як ми так довго вивищувалися над усім. Вони заважають нам під час руху бачити решту загону. Більшість інших хризалід промаюють між скелями лише короткими спалахами.

У душі наростає тривога. Я ще ніколи не почувалася маленькою і вразливою у хризаліді, а це ще гірше, ніж почуватися так у людському тілі. Піддаюся спокусі увімкнути своє духочуття й просканувати місцевість навколо.

Ідея була погана.

На мене потоком крижаної води виринає страшенний удар духотиску, заглушаючи все інше. Перед очима чорніє. «Птах» спотикається. Шиміневі доводиться одним крилом притиснутися до кам’яного стовпа, щоб ми не перекинулися.

— Мей-Нян! — приводить він мене до тями в їнь-янському просторі.

Задихаючись, стискаю «спітнілими руками» його духоформу.

— Друзі, у вас усе гаразд? — цікавиться голосом Джу Юаньджана «Чорна черепаха», яка підповзає до нас, спритна, наче цівочка ртуті.

Попри те що їхня хризаліда належить до класу «принц», верхня частина її блискучого панцира ледь сягає половини нашого зросту. Водяні типи — найдрібніші серед хризалід. У Сьов’їн власне домінує водяна енергія, тому очі «Черепахи» не світяться, коли та розмовляє: вона випромінює ледь помітну чорну ауру з підвищеною провідністю ци завдяки нещільній природі водяного типу.

— Так… просто… — У мене через «Птахів» дзьоб виривається здавлений здивований смішок. — Тут вочевидь присутній хундун класу «імператор».

— Агов! — гукає Сіма Ї. — Ану припинити марнувати ци!

Я вимикаю своє духочуття, і ми рухаємося далі. Туманний спокій у повітрі тепер відчувається як жахлива омана.

Коли ми нарешті помічаємо хундунів, які темним нагромадженням виринають серед дерев між вершинами колонади гір, щось достоту не так. Стадо геть нерухоме. Чекає.

А хундуни ж бо ніколи не стоять на місці. Вони повинні були накинутися на нас, неначе рій комашні.

Хоч як це дико, але за наполяганням Сіми Ї ми складаємо крила «Птаха» й тупотимо до ворогів. Стадо тікає, ховаючись під деревами.

Тепер ми вже справді перелякані. Увесь штурмовий загін вагається, чи йти далі.

Зависає довга пауза, відтак на всі наші динаміки лунає, заповнюючи кожну кабіну й моторошно відлунюючи від стін каньйону, суворий голос Верховного стратега Джуґе. Він запевняє нас, що стратеги розуміють: така поведінка хундунів ненормальна, але стадо, найімовірніше, просто приманює нас, щоб ми атакували ударами ци, виснажуючи себе додатково. Якщо не піддамося на це, то не постраждаємо.

Нам таки не надто кортить доганяти той рій, але не маємо іншого розумного вибору. Вони рухаються до вулкану.

Женемося за ними, а туман згущується. Через вузькі відтинки між гірськими стовпами доводиться постійно вивертати велетенське «Птахове» тіло або складати крила. Наздоганяємо хундунів лише тоді, коли стовпоподібні вершини змінюються на схили звичніших форм. Температура падає від весняної до зимової: висота зростає. Колюче віття дерев на вершинах гір укрилося морозним «порохом». Густий туман заповнює світ такою білизною, що, коли Сіма Ї кричить нам зупинитися, бо імператор уже прямо тут, мені потрібна ціла секунда, щоб його побачити.

Спершу мені здалося, ніби то ще одна гора.

Мене б’ють дрижаки. У просторі Їнь-Ян хапаюся за Шиміневу руку. Це просто приголомшливо: усвідомлювати, що щось отаке велетенське — жива істота. Просто не можу уявити, як сприйняла б його, якби перебувала в людській подобі.

Він підповзає до нас із важким пронизливим скрипом. Уже бачу шість неймовірно довгих кінцівок з боків: суглоби з’єднані, як у павука, і такі самі тонкі на вигляд. Такі різкі обриси створюють лише металеві типи. Щоб вписатися в долину, йому доводиться ступати гірськими схилами. Кожен порух його величезного тіла здіймає в наш бік хвилі охололого туману. Прості хундуни сновигають під його черевом, ніби дітлахи ховаються за матір’ю. Позаду нього в туманній долині виблискує замерзле чорне озеро.

Очі «Білого тигра» запалюються зеленим вогником, чути голос Цєлво:

— Нумо його!..

Аж тут раптом туман відчутно стискається навколо.

Щось міцно притуляє «Птахові» крила до тіла. Ми відчайдушно колотимося, але тиск не вщухає, і ми з диким гуркотом валимося на гірський схил, струшуючи із себе лавину інею.

Навколо лунають крики. З іншими відбувається те саме. З динаміків долинають запитання стратегів. Шалено роззираюся довкола, намагаючись утямити, що коїться.

Над кожною хризалідою утворюється білий осад. Ніби туман конденсується й витягається стрічками.

Ні. Ой ні! Це не туман. Це духометал.

Витріщаюся на хундунського імператора. Він випрядає духометал із власного тіла такими тоненькими пасмами, що з ниток можна сплести павутину. Схоже, він порозкидав їх долиною ще до нашої появи, просто цього не було видно, бо їх замаскували туман і паморозь. Хай як ми б’ємося, павутиння просто рухається разом із нашими тілами, наче туман, який неможливо із себе струсити.

Стратеги доходять того самого висновку й наказують нам угамуватися, але тремтіння в голосах видає: вони й гадки не мали, що хундун може бути на таке здатен.

Імператор відповзає на своїх павучих ногах. Павутиння стискається й тягне нас за собою. Нитки врізаються в духометал «Птахового» тіла, і мене охоплює перший у житті напад болю хризаліди. Він відрізняється від болю людського: меншою мірою фізична реакція і більшою — моральна травма від того, що тобі завдали шкоди.

Мене накриває хвиля емоцій. Горе, смуток, злість. Проте відчуття такі різкі й чіткі, що я розумію: вони неприродні. Сіма Ї попереджав, що хундунські емоції можуть просочуватися до пілотів через певні види взаємодій. Схоже, так і сталося.

Надсилаю богам молитву, щоб ніколи більше такого не відчувати, аж тут у голові лунає жахлива пісня.

«Люди… бич Усесвіту…» Голос вишкрябується з безладної мелодії, неначе череп ізсередини дряпають цвяхом. «Забирайтеся! Дайте нам спокій!»

Долину огортає заціпеніла тиша.

Аж тут її сповнює хоровий лемент, і з рота кожної зачепленої павутиною хризаліди виливається світло ци. Це коїться й зі мною. Страх здавлює так міцно, що несила його подолати, з нього немає виходу. Уявлення не маю, що це за голос. Не схожий ні на що знайоме.

Стратегам його не чутно. Вони не розуміють, чого ми так волаємо.

Здається, світові ось-ось настане кінець, коли долиною, заглушаючи крики, прокочується громоподібний гуркіт. «Білий тигр» здіймається з павутиння, у яке його затягнуло, і з його гладкої поверхні виривається зелене й чорне світло. Хризаліда трансформується в Героїчну Форму, вириває з грудей свій знаменитий кинджал-сокиру й розмахує зброєю, рвучи павутину.

Я приходжу до тями. Чом це я борсаюся, наче безпомічна? Ми ж бо, власне, і прийшли сюди бити того імператора. Вогонь плавить метал.

Кидаю клич, і ми разом із Їджі та Шимінем випускаємо добрячу хвилю ци. «Птаха» пронизує перетворювальний трем, відтак він теж набуває Героїчної Форми. А в просторі Їнь-Ян ми із Шимінем розлітаємося на зграйку метеликів. Наші свідомості кружляють і закручуються в єдине ціле.

Ми підіймаємося, пазуристі лапи перетворюються на ноги, з крил виростають руки, тіло стає людиноподібним, схожим на броньованого воїна в пташиній масці. Ми витягуємось і стаємо заввишки з ворожого імператора. Павутиння навколо роздувається, як шовковий кокон. Імператорові вочевидь доводиться випрядати щораз більше ниток.

Інші хризаліди заспокоюються й наслідують наш приклад. Долину заливає світло, наче вона розсікла сузір’я. Імператор швидко зменшується в об’ємі та надалі задкує.

«Дайте нам спокій! — знову рикає той голос. — Забирайтеся! Забирайтеся! Забирайтеся!»

Ми глипаємо на ворога. Це що, хундун класу «імператор» до нас промовляє?!

Знову підступає паніка, але ми не можемо дозволити собі думати ні про що, окрім перемоги. З криками хапаємося за павутиння, гріємо руки енергією ци. Підступні нитки обриваються й вислизають.

Хай як майстерно той імператор вправляється з духометалом, це все одно частина його власного тіла. Йому має бути боляче висотувати із себе кожну нитку.

Видобуваємо з нагруддя довгого лука й наповнюємо ци, щоб його не торкнулося павутиння. Наша об’єднана енергія сяє золотисто-рожевим так яскраво, аж мерехтить в очах. Прицілюємося.

«Згиньте!» — рипить ворожий голос.

Імператор підстрибує на своїх павучих лапах і приземляється із силою землетрусу, який стрясає всю долину. На деревах здригається іній, злітає нова хмара крижаних кристалів. Ми хитаємося, втрачаючи рівновагу.

Чорне озеро позаду імператора зрушується. Спочатку здається, що це омана втомленого зору, але відтак на позір змерзлі води заповнюють долину, розливаються навколо імператора, тоді й навколо нас. І з ними такий лютий холод, аж тріскається сталь.

Води за нами починають здійматися. Щораз вищі, чорнильно-чорні й лискучі, вони закручуються, майже як…

— Ох трясця! — лементує в динаміках Сіма Ї. — Це ж іще один хундун! Теж класу «імператор»!

Розум мало не розлітається на друзки. Як таке можливо?! Звичайно, хундуни водяного типу можуть дещо змінювати форму, але не мають доходити до такого.

Якимось чином можливості імператора хундунів сягнули за межі нашого розуміння. Ба більше: вогонь слабший за воду.

— Бийте металевого! — волає Сіма Ї. — Ну, ну, ну!

А наш перший порух — тікати.

Зриваємося в повітря, стріпнувши крилами так, аж луна розлягається долиною. Струни-павутини врізаються в корпус хризаліди, засліплюючи нас болем. Відчайдушно розганяємо ци по всьому тілу. Туман із шипінням розвіюється. Від жару павутиння розповзається, але зависає на місці, готове впеленати нас, щойно припинимо променіти. Це все одно, що підпалити себе, аби зігрітися. Так не може тривати довго.

У голові пролинає все, що ми прагнемо зробити, чого досягти, що змінити. Як усе могло так швидко піти шкереберть? Це ж мала бути найлегша частина!

— «Жар-птаху», ви куди це? — хрипко вигукує Верховний стратег Джуґе. — Робіть щось! Благаю!

— Нам треба підзарядитися! — І озираємося в пошуках вулкана, який має бути десь тут, але ще раз оглядаємо всю долину.

Наші бойові побратими скупчилися навколо Водяного Імператора, який досі рухається, і відчайдушно гатять, колють і бахають по ньому, навіть опиняючись у павутинних пастках Металевого Імператора.

Якщо ми відлетимо підзарядитися, то поставимо під удар їх усіх. Особливо пілотес-конкубін, котрі несуть непропорційно велике навантаження на свої резерви ци — а хризаліди й без того б’ються на наднизькому для початку битви рівні через виснажливу подорож землями Джов.

У свідомості прояснюється. Найстрашнішим ворогом завжди, завжди мали бути ці інопланетні загарбники, які пограбували наш світ. А не наші брати й сестри — земляни. Ніщо не матиме значення, якщо всі загинуть.

Немає часу готуватися й ризикувати, прицілюючись для точного пострілу, тому ми просто валимося на ворога, як метеорит.

Різко врізаємося в землю обік Металевого Імператора. Він не очікував такого, і падає на черево, знову стрясаючи всю долину.

— Скажіть іншим: хай потім відтягнуть нас до вулкана! — кричимо стратегам, відтак притискаємо праву кінцівку туди, де відчувається серцевина Імператора.

Спрямовуємо свою ци в його бік. Вона виривається назовні, ніби струмінь води вдаряється об ложку, підштовхуючи нас догори, але ми несамовито махаємо крилами, утримуючи потік.

«Згиньте! Згиньте! Згиньте!» — волає чужий голос у голові.

Таке відчуття, ніби нас пронизують тисячі мечів, вихоплених з імператорового тіла. Але ми були до цього готові. Не можна ж вступати в рукопашний бій із хундуном металевого типу, не очікуючи на такий ефект.

Наче зірка, що згасає, випромінюємо ци з усіх поверхонь. Наш духометал розплавляється зсередини та ллється назовні, кожна часточка від ци робиться гладкою і рухливою, зберігаючи цілісність, навіть коли її проштрикує. З нашого горла виривається бойовий клич. Іній і туман навколо випаровуються, відкриваючи картину бойовища розтрощених дерев. Від нашого дикого жару вони спалахують справжнім полум’ям. Зачиняємо кабіну наглухо, наче залізним панцирем, щоб захистити свої людські тіла.

Імператор уже корчиться під нашим променистим натиском. Тоді впирається в гірські схили ногами, від того наша хватка слабшає…

Аж тут десь на краю зору мигтить чорна постать.

Спочатку лякаємося, що це Водяний Імператор, таж ні — це «Чорна черепаха» у Героїчній Формі, схожа на кремезного воїна в гладкому чорному шоломі та опуклому «м’язистому» обладунку. На її передпліччях, оперезаних кільцями земляного жовтого кольору, закріплено щити, схожі на черепашачі панцирі. «Черепаха» заповзає схилом гори, що огорнений вогнем, а тоді обхоплює своїми масивними дужими ручищами дві з павучих лап Металевого Імператора й міцно їх затискає.

Із цією підтримкою ми доводимо себе до межі, яка автоматично відмикає нас, коли витрачаємо забагато ци. Спалюємо механізм і рухаємося далі.

«За помсту!»

«За волю!»

«За людство!»

Імператорова серцевина вибухає. З нього вихоплюється потужна хуртовина білих іскор, що відкидає нас назад. Падаючи, ми згортаємося знову в Стандартну Форму.

«Черепаха» ловить нас і підтримує. Тримаємося за цей зв’язок. Маємо переконатися, що вони притягнуть нас до вулкана.

Розтуляємо дзьоба, але в нутро вливається кусючий мороз. «Черепашачий» духометал сльотою розповзається навколо нас.

— Агов… — озиваємося. І не встигаємо завершити вигук.

«Черепаха» здушує нас, немов удавовою хваткою, — і, сильно смикнувши, відриває нам одне крило.

Роздiл сорок перший

Заради чого вiн живе

Нашу свідомість роздирає на шматки, нас вижбурює в простір Їнь-Ян, ми кричимо, сіпаємося, хапаємось за плечі.

Кожна клітиночка всередині волає до мене: негайно від’єднатися, звільнитися від цього болю, що випалює душу! Але ні, я не можу. Це прирекло б нас обох. Крізь дикий шок і лють ще відчуваю холодну ковзну хватку «Чорної черепахи», яка намацує голову «Птаха».

Якщо ми припинимо боротися, «Черепаха» вмить розчавить нашу кабіну.

Крутимо довгою «Птаховою» шиєю, вимахуємо єдиним крилом, що залишилося, смикаємо кігтями — намагаємося бодай якось відштовхнути «Черепаху». Але оскаженіла хризаліда чіпляється за нас, просочуючись холодом всередину, сповільнюючи наші й без того виснажені потоки ци й послаблюючи «Птахів» духометал. Вогняні типи одвіку найкрихкіші. Від кожного поруху все небезпечно рипить і скрегоче, немов іржавий метал ось-ось розсиплеться.

— Сьов’їн, зупини його! — намагаюся вигукнути «Птахом».

Це ж бо очевидно: Джу Юаньджан нападає. Але страждання такі нестерпні, що розум тоне в засліпливих іскрах. Незрозуміло, чи змогла я видушити бодай якийсь звук.

— Агов! — реве «Білий тигр», помічаю його затуманеним «Птаховим» зором.

Він продирається до нас крізь розгорілу долину, стискаючи кинджал-сокиру. Обриси його Героїчної Форми дрижать і коливаються у хвилях диму й жару.

Полегшено скрикую, тягнуся до нього…

І тут «Тигрові» лапи обхоплює чорний вусик Водяного Імператора. Той перечіплюється і падає на землю, крізь лісову пожежу прокочується ударна хвиля. Хризаліду затягає назад у хаос битви, пазуристі лапи безпорадно шкребуть розтрощені дерева.

Надія розвіюється на порох.

Забагато всього коїться одночасно.

Ніхто не встигне нас урятувати.

Шимінь, який скорчився обік мене в просторі Їнь-Ян, міцно стискає мене в обіймах.

— Мей-Нян, — видихає мені на вухо уривчастим голосом. — Тримай Їджі.

— Що?!

Він перебирає на себе цілковитий контроль над «Жар-птахом».

Чуття розбиваються на десять тисяч скалок і розлітаються. Барви шалено крутяться. Звуки оглушують. Вітри завивають.

Перше, що знову помічаю, — це змах моїх власних рук. Це людські руки.

Мене викинуло з кабіни.

Роздiл сорок другий

Одне крило, одне око

Тупий туман у свідомості розривають несамовиті крики й лопотіння тканини. Поряд зі мною блідою плямою падає Їджі.

Мій власний крик переходить у потужне виття. Змахую крилами, долаючи закрути повітря й силу тяжіння, повертаюся до нього крізь вітер, хапаю. Пальці вчіплюються в рукав, що розвівається, відтак вхоплюю його за лікоть. Тягну до себе. Зіштовхуємося в повітрі й разом падаємо донизу, в шал диму та вогню. Кружляємо й кружляємо, з легенів рветься хрип. Невпинно змахую крилами, намагаючись бодай якось скерувати наш рух.

Нарешті сповільнюємося після кількох сильних ривків і смикань. Тримаюся вертикально, спираючись на помахи крил. Море вогню реве довкола, ніби розпечена піч, я вже вся в поту, а долина в диму. Дим випікає очі, здушує легені. Їджі несамовито кашляє у мене на руках. Міцніше притискаю його до себе, одночасно розправляючи крила, щоб вибратися із цього чаду.

Де Шимінь? Він мав би також катапультуватися, чи не так? Мусив!

Нащо він там залишився?

Шукаю його поглядом, але від такої різкої зміни перспективи ледь здатна продерти очі. Охоплені вогнем дерева, щойно невагомі, ніби соломинки, тепер колишуться навколо, в кілька разів вищі за мене. За ними свистить і виє лісова пожежа, спалахи жовтого та рудого перетворюють стовбури на чорні силуети: наче монстри враз виросли велетнями, щоб помститися мені за те, на що я їх прирекла. Навколо нас видимими хвилями пульсують потоки повітря різної температури: одні пориви обпікають, а інші дихають кригою.

І все це через «Чорну черепаху».

Коли зводжу голову та вперше як слід її роздивляюся, мене паралізує ляк. У своїй найпотужнішій Героїчній Формі вона рухається, немов жива гора, затуляючи половину неба. Її підсвічують сонячні промені, промальовуючи темний контур. «Птах» валиться на свою величезну лапу… Але що мене вражає найдужче до глибини душі — це очі «Черепахи»: одне світиться жовтим від земляної ци Джу Юаньджана, а друге — чорним від водяної ци Сьов’їн.

Вона достоту усвідомлює, що вони коять, і бере в цьому активну участь.

Я навіть забула змахувати своїми броньокрилами. Ми з Їджі підскакуємо й падаємо — далі голосячи від жаху.

Цей хибний рух рятує нам життя, бо вільна рука «Черепахи» промахується повз нас, не дотягуючись буквально на волосинку. Хвиля пронизливого холоду, від якої викривляється стовп диму, що клубочиться з гори, штовхає нас до схилу. Ледве встигаю оговтатися, щоб ухилитися від вогняної бурі.

Але, може, й на краще було б мені згоріти. Очі щипає не лише дим, а й люті сльози. Цей світ геть з’їхав із глузду: от нащо Сьов’їн намагається нас убити?! Що ми їй заподіяли?

Я щосили відштовхуюсь від «Черепахи», але моя ци настільки виснажена, що навіть серце б’ється мляво.

Ще один удар. Перш ніж відчути його фізично, бачу завихрення повітря. Я так сильно луплю своїми бронекрилами, що перед очима все йде плямами, а з носа скрапує кров, проте ніяк не можу зарадити. Немає порятунку. Ми надто малі. Нас розмаже об скелю…

Аж тут долиною розноситься низьке гарчання. Скрегочучи, ніби заіржавіла машинерія, «Жар-птах» б’є своїм єдиним вцілілим крилом і запускає пазурі в тіло «Черепахи», шматуючи її і відтягуючи назад. Одне з «Птахових» очей знову палає шарлаховим вогнем.

Озираюся й роззявляю рота. Шимінь іще там, усередині.

Він керує «Жар-птахом» самотужки.

Це неможливо. Хризалідою неможливо керувати самотужки! Навіть повний духообладунок вважають непосильним навантаженням для однієї свідомості!

— Ох!.. — тільки й чую охання Їджі, коли він позирає на свій браслет.

На ньому висвітлюється Шимінів медичний профіль: суворе фото з посвідчення особи, до якого долучено поточну біостатистику, що її вимірює його власний браслет. Перед очима пливуть червоні цифри показників його пульсу.

«380».

Мене охоплює нудотний жах.

— Треба йому допомогти! — кричить Їджі.

Але як? Як?!

Це занадто. Забагато для одного серця, засильно для однієї людини.

Шимінь загине. Він помре, а я назавжди зламаюсь, а…

Ні! Ні-ні-ні-ні-ні!

Беруся концентрувати ци в долоню, щоб послати виплеск, але це така жалюгідна дрібка, що у відчаї кидаю цю спробу.

Скрегочучи зубами, палю свою ци, линучи до битви в долині. Позаду металево скрегочуть і гуркочуть «Птах» і «Черепаха», з очей котяться марні сльози. Груди стискаються, серце мало не вискакує, як уявляю, що ж потрібно для того, аби продовжувати пілотувати хризаліду в Шиміневому стані.

Що він узагалі тепер спалює? Свою первісну ци? Якщо витратить її, то поповнити вже буде неможливо. А в нього й так лишилася хіба половина після того, як йому вирізали нирку.

Мене проймає жах, наче стою на краю і зазираю в прірву.

«Тримайся!» — благаю його, закликаючи всі сили долі, які тільки є у світі.

Дістаємося до місця битви. Тут розгулялася лісова пожежа, а ще стадо хундунів шляхетного класу. Хай куди глянеш — у задимленому повітрі зіштовхуються й колотяться велетенські постаті. Ми з Їджі — лише крихітні цяточки, що сновигають крізь вилизане полум’ям безладдя.

Помічаю «Білого тигра», який рубає кинджалом-сокирою чорно-водяний вусик, що чіпляється йому за ногу.

— На поміч!

Кидаюся до нього й ляскаю долонею по його морді: раз, другий, третій. Їджі тісніше тулиться до моїх плечей.

— Поможіть нам! Прошу!

«Тигр» сіпається. Повертаюся, щоб він міг мене помітити. Він дивиться на мене, відтак на борсання «Птаха» й «Черепахи» на віддалі.

— Що за… Як це ти?! — У риканні «Тигра» змішані голоси Цєлво та Ян Дзяня, а в очах зелене світло міниться на чорне.

— Шимінь сам пілотує! — схлипую я.

— Що?! Це неможли…

— Знаю, що неможливо! Але він це якось робить! Допоможіть йому!

— Ми… Ну, гаразд, залазьте!

Під нами з Їджі відкривається грубо вирізаний отвір. Заповзаємо досередини.

Щойно торкаємося твердої поверхні, під руками намацуються металеві ручки. Хапаємося за них, щоб утриматися. Очі кілька секунд звикають до темряви.

Тіла Цєлво та Ян Дзяня лежать у пілотських кріслах, обличчя та обладунки світяться відповідними ци — деревною та водяною. Замість того щоб затиснути руки партнерки на підлокітниках, він її обіймає, а вона притискає його долоні до своїх грудей. І це така разюча ніжність, і це так різко контрастує з тим, як люто вони волають із «Тигрової» пащі на стратегів.

— «Білий тигре», зосередитися на битві! — командує Верховний стратег Джуґе, лячно спокійно порівняно з тим, як він припрошував нас якусь хвилину тому.

— Ви що, знущаєтеся? Ви хочете, щоб ми не помічали, як «Чорна черепаха» вбиває «Жар-птаха»?!

— Зосередитися на битві! — перебиває Сіма Ї. — Решта зараз не ваш клопіт!

У мене вся кров із обличчя відплинула.

«Я не відступлюся від вас обох», — казав був колись Сіма Ї.

«…Доки не вичерпаєте свій термін придатності», — вочевидь забув додати.

Стратеги й не думали дати нам вибратися із Джов живими.

— Трясця вашій матері!.. — Від реву «Тигра» аж усе в рубці здригається.

Усе навкруги хитається. Нам з Їджі доводиться міцніше вхопитися за ручки, які для нас тут утворили.

«Тигр» гукає до інших, щоб його прикрили! Тоді нарешті виривається на волю. Серце тріпоче, перевіряю браслет Їджі.

І ловлю саме той момент, коли це стається. Шимінів пульс падає.

«372».

«268».

Кричу, але не можу нічого вдіяти.

«92».

«43».

«0».

Роздiл сорок третiй

Нуль

«0».Ця цифра, що я бачу, така холодна й безжальна.

«0».

«0».

«0».

Щось іще вигукують, щось відбувається посеред кабіни в суцільному деренчанні, але я вже не здатна обробляти будь-яку інформацію. Нічого не можу зрозуміти.

Їджі теж втуплюється в цю цифру, йому не до снаги поворухнутися.

Земля стугонить із такою силою, ніби попереду падає щось здоровенне. Це вириває мене з напівпритомного стану.

— «Білий тигре», відкрийте нам огляд! — кричу, дряпаючи стіни кабіни, зриваючи голос.

Може, то було гупання від якоїсь іншої хризаліди, а може, то був хундун, а може, мені щось не те почулося. Це ж не може бути…

Переді мною відкривається кілька отворів, схожих на сліди від кігтів. Через них прориваються тоненькі струмочки диму. Закашлююся від пилу.

І тут вдих застрягає мені в легенях.

«Птах» валиться в хмарі пороху та диму, що здіймається вгору, і нічого вже в ньому не жевріє. «Черепаха» заповзає на нього, схопивши за шию. І опускає кулак другої кінцівки йому на голову. Під ударом скрижанілий духометал розлітається на друзки, немов червоне скло.

«Тигр» зі здушеним скриком різко зупиняється.

— «Білий тигре», уже немає сенсу! — крізь застиглу порожнечу в моїй голові пробивається голос Верховного стратега Джуґе. — Зосередитися на битві!

«Немає сенсу». Ці два слова невпинно видзвонюють усередині на сполох. Немає сенсу. Немає сенсу. Немає сенсу.

На першому з наших занять Сіма Ї розповідав мені, що люди — найбільш щільні в плані енергії ци істоти на планеті. Саме тому ми здатні керувати хризалідами, незважаючи на те, що становимо лише крихітну частку від їх огрому.

І тепер я розумію ці слова повною мірою. Моє невеличке тіло просто не вміщує того потоку емоцій, який його переповнює. Як можна відчувати лють такої сили — і не роздерти небо, і не спалити геть усю землю?! Стискаю краї отворів, через які дивлюся, мене нестримно трусить, крізь мої обладунки пробивається слабке біле світло, але я не здатна навіть ум’ятинку на духометалі вибити.

«Чом ти просто не даєш себе застрелити?» З минулого долітають мої власні слова — збиваючи мене з ніг, перемелюючи живцем. «Заради чого такого ти взагалі маєш жити?»

З горла виривається ледь чутний звук, затихий і заслабкий як на ту бурю, що вирує всередині мене. Груди здавлює, плечі згинаються, наче я голодувала тижнями, а то й місяцями чи роками. Під грудною кліткою пронизує гострий біль, за кожної спроби вдихнути ніби ножем штрикає. Не можу дихати. Не можу припинити труситися. Мене обливає то жаром, то холодом, ніби накочуються ті сплутані паморочливі хвилі вогню й морозу, що бурхотять назовні. У горлі кисло, язика пече.

От нащо я таке тоді ляпнула?!

Чому я першою не катапультувала його з кабіни?

— Дзетянь! — кличе Їджі, торкаючись моєї руки, і його голос лунає ніби десь далеко-далеко.

Обличчя бліде немов смерть. Губи смикаються.

— Це я зробила. — Тру скроні пальцями, що так і трусяться. — Я звинувачувала його…

«Ні».

Шимінь не хотів, щоб я так почувалася.

Він волів, щоб я ніколи так не думала.

«Тигр» вертає в гущавину битви. Його розпачливі прокльони мені чутні на кілька секунд пізніше, і вже звучать, ніби якийсь далекий спогад.

Думки кружляють шаленими колами. На якусь хвильку серйозно обмірковую, а чи не влізти в крісло Цєлво й не висмоктати з Ян Дзяня всю енергію… суто від безсилої люті. Але ж «Білий тигр» не такий потужний, щоб подолати водночас і Водяного Імператора, і «Чорну черепаху». Таке ніхто в нашій армії не подужає. Виходу нема…

Аж ось електричним струмом вражає ідея: є одна можливість. Хапаюся за кишеню свого струмопровідного костюма, що ховається під довгими полами броні. Намацую аптечку з ліками від віспи, яку в армії нас усіх зобов’язали носити із собою.

Нічого не вимовляю вголос, щоб стратеги не здогадалися, що я намірилася вчинити, але Їджі стежить за мною приголомшеним поглядом — і все розуміє.

«Вилікувати Імператора».

Якщо легенда не бреше, якщо імператор-генерал Цінь Джен справді заморозився у своїй потужній скрижанілій водяній ци, тоді хоч би де він був — там має бути й «Жовтий дракон».

А от у цієї хризаліди міці достоту вистачить.

Роздiл сорок четвертий

Мавзолей Iмператора

Позичивши в «Тигра» трохи ци собі до обладунку, відлітаю під покровом цього безжального пекла, сама-самісінька. Штовхаю себе силою, намагаючись відімкнути той гризотний, всепоглинущий сум, який чатує в глибині свідомості. Щойно сповільнюся чи завагаюся, він наздожене мене й розірве на шматки.

Відшукати іншого кочівника не так уже й складно. Вони чекали два століття — звісно, тепер щосили привертають нашу увагу. Піднявшись достатньо високо, щоб зазирнути за вершини скель, помічаю стовпи сигнального диму.

Не має значення, до кого з них підходити, якщо всі вони одностайно намагаються донести нам єдине прохання щодо Цінь Джена. Підходжу до найближчого вогню — і спускаюся в хундунську яму, де він сидить… а там не він, а вона. Мене огортає святобливий трепет, коли роздивляюся цю літню жінку на гнідому жеребці: сріблясте волосся заплетене ззаду, а в погляді жодної м’якості чи покори.

Відсапуючись, показую їй шприц і флакон із противірусної аптечки. Вона з криком безмежного захвату аж мало з коня не зіскакує.

Ми не надто добре розуміємо мову одна одної, але з мого тону вочевидь відчутно, що мені це самій конче потрібно. Кочівниця махає мені, щоб ішла за нею, відтак рушає до лісу. На щастя, тут гущавина в людському вимірі доволі нещільна: простору вдосталь для того, щоб проходили прості хундуни, і для моїх крил теж більш ніж вистачає.

Недовга дорога приводить нас до люка, який жінка відкопує з-під шару листя й бруду. Прохід веде в темний лабіринт підземних тунелів. Тут уже недостатньо вільно для польоту, тож я сідаю на коня за її спиною, намагаючись притримувати себе крилами, аби їх не розчавила моя броньована вага. Вона їде підземеллям, запаливши смолоскип: вогник сичить і тріпоче. Десь щохвилини затуляє рота вільною рукою і видає умовний сигнал.

З пітьми виривається мерехтливе світло інших смолоскипів, долинає тупіт інших копит. До нас наближаються кочівники, збуджено перемовляючись своєю незрозумілою говіркою. У їхніх розширених очах танцюють відблиски вогню.

Тунелі дедалі вужчають, повітря невпинно холоднішає. Тримаюся за міцну спину кочівниці, притискаюся до хутра, щоб зігрітися. Неможливо уявити, що вона з моєю бабусею походять з одного народу, що вірування й культура можуть різнитися так разюче. Уже не вперше запитую себе: а чи справді мені так пощастило народитися у Хвасі, як про це всі торочать. Якби я народилася серед цього забутого народу Джов, мене могла б виховати ця дивовижна, незалежна жінка. Якою я тоді виросла б?

Коли нарешті зупиняємося в печерній порожнині, то холоднеча така, що здається: розтулиш рота — і язик розвалиться на крижинки.

На варті, обернені до нас обличчями, рядами стоять глиняні статуї. Схожі на фігурки охоронців, які могли б стояти в мавзолеї когось багатого й могутнього, тільки от виконані в натуральну величину. А в нас навіть Мудреці не мають статуй у натуральну величину. У цих глиняних облич неймовірно реалістичний вигляд. На них накинуто запорошене хутро й шмати тканини.

Усе намагаюся втямити, як це їх виготовили, аж тут мою увагу привертає неяскраве мерехтіння поза ними.

Там уся стіна — золота.

Це що… бік «Жовтого дракона»?

Зуби цокотять, я задихаюся. Усе здається вже трохи реальнішим, трохи більш можливим. Невже решту «Дракона» сховано в нас під ногами? Уявляю, як він згорнувся глибоко під землею, усякої миті готовий вискочити.

«Будь ласка. Нехай усе вийде».

Кочівники зіскакують з коней. Пробираються крізь ряди статуй, шанобливо шаркаючи, зігнувши спини й схиливши голови. Попри жах і здивування, від яких ноги підкошуються, змушую себе чинити так само.

Наближаємося до золотої стіни, і я помічаю, що вона трохи вигнута, немов чоло. На ній висить товста вовняна ковдра. Срібноволоса жінка розтинає ту ковдру посередині. Звідти виривається потік ще холоднішого повітря.

Я вражено кліпаю, відтак знову приголомшено вклякаю.

Величезна камера всередині суцільно золота. Здається, тіні повзають серед тьмяно-блискучих нутрощів. Я могла б остаточно з’їхати з глузду, якби не помітила посередині систему з двома кріслами.

Це кабіна. Кабіна «Жовтого дракона».

В янському кріслі сидить хлопець, убраний у золоті обладунки, що складаються із сотень з’єднаних між собою маленьких квадратів. На голові корона з довгим пласким верхом і намистовими вуалями спереду та ззаду, яка затінює половину обличчя. З боків корони могутніми золотими гілками стирчать драконячі роги. Перед ним — порожнє місце Їнь.

Кілька секунд я ні на що не здатна, лише витріщаюся крізь діру в завісі.

Кочівники підступають, поволі й шанобливо: перш ніж переступити через ковдру, кожен стає навколішки й доземно кланяється. Тупцяю за ними, тепер у грудях надимається якась невіра. Напружую своє духочуття, щоб упевнитися в тому, на що… ні, на кого я дивлюся — і дістаю підтвердження, таке саме потужне, як ото недавно відчутий духотиск хундуна класу «імператор».

Це справді Цінь-матері-його-ковінька-Джен — власною персоною.

І він справді досі живий. На мертвотно-блідій шкірі обличчя проступають чорні меридіани водяної ци.

Але й віспа в нього справжня. На шкірі між меридіанами виразні сліди хвороби, формою схожі на дрібні квітки.

Згадую нашу давню розмову з Ян Ґваном: як він тоді припускав, що імператорові вдалося законсервуватися завдяки енергії ци від магми під горою Джужон. То саме там — інший кінець «Дракона»?

На плече лягає чиясь рука, я аж підскакую. Срібноволоса жінка показує на мою аптечку. Корюся, відкриваю коробочку, забираю шприцом уміст флакона.

Кочівники одразу починають виспівувати щось мені незрозуміле. Вони півколом збираються біля Цінь Джена, підштовхують мене наперед. Одна з них щось вигукує, розмахуючи маленьким смолоскипом. Запалює його, доторкнувшись до більшого, який тримає хтось поряд. Потім, з пронизливим криком, запихає собі до рота. На мій подив, вогник просто гасне. Вона передає його комусь іншому, відтак зриває одну зі своїх хутряних рукавичок і притискає голу руку до Цінь Джена, чиї руки лежать долонями догори на підлокітниках. Останньої секунди помічаю, що його золоті рукавички вкриті тонкими голками.

З долоні жінки, наче сік із проколотого плоду, бризкає кров. Вона хрипко стогне. Чорнота від меридіанів Цінь Джена повзе вгору її рукою, швидко доходячи до скривленого від болю обличчя. Тут я розумію, для чого вона ковтала вогонь: намагалася активізувати свою вогняну ци.

Я можу їй допомогти.

Стискаючи шприц, підбігаю до Цінь Джена. Вивертаю рукавичку, оголюючи одну руку, притискаю її до голок його другої долоні.

Водяна ци вливається в мене, пронизуючи до кісток, мої меридіани також чорнішають. Але завдяки тренуванням я вже навчилася переводити свою вторинну ци з водяної у вогняну. З криком перехоплюю свій потік ци і змушую його нагріватися від Їнь до Ян. Від надпотужного зусилля моя металева ци спалахує на другому колі.

Поступово, ніби доріжки вугільного пилу, що спалахують вогнем, мої почорнілі меридіани червоніють. Через наші з’єднані долоні до Цінь Джена сягають хвилі змін.

Він вдихає: наче до давно покинутої, запорошеної кімнати вривається свіжий вітер. Очі розплющуються, розширюються, дивляться на нас крізь смуги тіней намистової вуалі.

— Де ліки? — хрипить він.

Оце диво: попри незвичну вимову я його розумію.

Ні, не диво. Якщо зважити на те, що мій діалект і говірка кочовиків відокремилися від однієї прабатьківської мови.

Але в голові все ще паморочиться. Я дивлюся на людину — і розмовляю з людиною! — яка померла двісті двадцять один рік тому.

— Де ліки? — повторює він, вдихає частіше й різкіше.

Кочівники несамовито лементують. Стряхнувши заціпеніння, тицяю шприцом у його зап’ясток. Але знайти вену заважає броня.

— Відтуліть! — Зводжу голову.

І бачу, що половина його обличчя вже плавиться.

Я скрикую, і він теж. Немає часу на реверанси: штрикаю голкою йому просто в шию. Він вивільнює долоню з руки кочівниці, яка ковтала вогонь, і затуляє скривавленою рукавицею лице в патьоках. Духометал просочується і перетікає на його обличчя зі швидкістю ртуті: я ще не бачила, щоб земляний духометал рухався так гнучко й спритно.

Але сьогодні надто багато неможливого виявилося можливим.

— Вам до снаги повести «Дракона»? — ставлю жорстоке запитання, висмикуючи порожній шприц із його шиї.

Натискаю на слід від голки, щоб зупинити кровотечу. Гадки не маю, чи допоможуть ліки, утім лють і горе, що б’ються під шкірою, зводять мене з розуму: я жадаю помсти.

— Мені потрібна ваша сила. Мені потрібна ваша хризаліда. Просто зараз.

На мій подив, дарма що Імператор досі важко дихає, у нього виривається смішок. Він опускає руку.

Оплавлена половина його обличчя вкрилася духометалом, і це має такий вигляд, ніби в нього наполовину визолочений череп.

Я здригаюся.

На друге коло меридіанів повертається водяна ци, світиться чорним з-під червоного. На третє надходить земляна жовта. На четверте — металева біла. І на п’яте — деревна зелена.

Тепер його очі та шкіра пронизані всіма п’ятьма типами ци. З-під мерехтливої золотої вуалі своєї корони Імператор окидає мене насмішкуватим поглядом.

— Та ти ж… зі мною… п’яти хвилин… не протягнеш.

Він має цілковиту слушність.

Він перебуває на геть іншому рівні. Мало того, що його духотиск не має собі рівних, він ще й може вільно оволодіти тим типом ци, котрим схоче. Навіть якщо він зможе знову пілотувати, я не уявляю, як зможу вижити…

Та ні! Насправді, уявляю.

Вдивляюся в їньське та янське сидіння. Вони на вигляд не надто відрізняються від сучасних. Якщо основні налаштування не змінили… Якщо брехня військових трималася весь цей час…

Моє глибоко вшите уявлення про систему пілотування опирається цій ідеї: хлопці сидять на кріслі Ян, дівчата на кріслі Їнь — але чому все має відбуватися саме так? Чому армія вважає за потрібне запроваджувати штучні відмінності між сидіннями, якщо вони існують від природи?

Це все ілюзія. Ще одна довільна, вигадана ілюзія.

Мене охоплює якийсь бездонний спокій.

Перш ніж я вибралася з кабіни «Білого тигра», Їджі віддав мені й свою противірусну аптечку. Дістаю її зі струмопровідного костюма, відкриваю, показую флакон і шприц. Цінь Джену знадобиться певний стимул, щоб зробити те, що я скажу.

— Віспу можна лише стримувати, але не вилікувати цілком, — кажу йому, і це не така вже брехня. — Якщо хочете далі отримувати цей препарат, то сідайте на їньське сидіння.

Цінь Джен супиться.

— Перепрошую… Що?!

— Ви мене зрозуміли, — виголошую, тицяю аптечкою на «своє» крісло. — Міняємося місцями. Швиденько.

Він напружено сопе.

— Я… не сяду… на жіноче…

— Жити хочете?! — Трясу його за руку. — Відповідь проста: так або ні!

— Ти ж не даси мені… — вишкірюється він.

— Цінь Джене, мені відомо на двісті двадцять один рік більше, ніж вам, і я не маю часу все це пояснювати! — викрикую йому просто в обличчя. — Ви в курсі, що Джов пала, бо ви її не могли захистити? У курсі, що ваш дорогоцінний «Жовтий дракон» поховано біля хундунського розплідника, і це вперше людина із Хвасі бачить його за два століття? Сідайте в їньське крісло, інакше вийде, що ви дарма вижили й протягнули стільки часу!

— Двісті двадцять один…

На його лиці суцільний жах і шок.

Гадаю, він не очікував, що на порятунок доведеться чекати аж так довго.

Імператор стуляє губи. Різко встає з янського сидіння, дзвякаючи намистинами на короні.

Ще один разючий рух — і обладунок на сидінні Їнь розтає на землі, а відтак знову з’являється вже на сидінні Ян. Звільняю свою руку від голок на його рукавиці й допомагаю йому перемкнутися.

Кочівники тямлять, що відбувається, і хутенько забираються з кабіни. Обмінюємося останніми поглядами зі срібноволосою. Стільки запитань кортить їй поставити!.. Сподіваюся якось вижити й зустрітися з нею ще.

Коли ковдрова завіса за ними затуляється, я знімаю «Жар-птахові» обладунки.

— Заждіть… — шепочу, притискаючи до грудей червону рукавичку.

На неї скрапують сльози.

Хоча тепер моя корона, прекрасна крилата корона, створена Шимінем, без під’єднання до хребта зробилася просто мертвим баластом, я її все одно не знімаю. Решту обладунків акуратно складаю на купку й забираюся на «чоловіче» сидіння.

Тут Цінь Джен знову до мене озивається.

— То що… провінція Джов… пала?

— Так. — Голос мені тремтить. — Звідти походять мої предки. Вони розраховували на вас. Не винуватьте себе, то не ваша провина, що ви захворіли, але хундуни, які захопили ці землі, досі тут. Маєте їх побити.

Від мого доторку він напружується, відтак поступово розслаблюється.

— Я готовий.

Тремтливо видихаю кудись між роги на його короні, тоді кладу руки на його долоні. Відчуття якоїсь нереальності. Усього лише зміна місця, але тепер усе здається інакшим. На мить відчуваю себе справжнім чоловіком або тим, що має означати «бути чоловіком». Але це вже не важить. Чоловік, жінка — під час пілотування це не має значення. Досі немає жодної гарантії, що я виживу, але я зайшла вже надто далеко, щоб дозволити страху зупинити мене.

Відхиляюся назад.

Тієї миті, коли голки пронизують хребет, на мене навалюється шквал почуттів. Я скрикую. Опиратися — все одно, що намагатися втримати двері перед навальним штормом.

Останнє, що бачу своїми живими людськими очима, — золотий спалах.

Роздiл сорок п’ятий

Хто я?

Розплющую очі — аж їх пече солона вода. До кісток пробирає лютий мороз. Намагаюся крикнути, але вода заливає легені, сковує льодом ізсередини.

Що коїться?

Як я сюди потрапила?

«Хто я?»

Груди стискаються від нестерпної спраги повітря. Крізь спалахи перед очима вгорі мерехтить склянисте червоне світло. Рвуся до нього, але наштовхуюся на шар криги, що перекриває доступ до кисню. Вирячивши очі, дряпаюся по льоду, доки нігті не ламаються. А він усе не закінчується. Я лупаю по ньому, аж кістки хрускають. А він усе не ламається.

Хтось хапає мене за щиколотку. На мить запалюється надія на допомогу.

Та це не допомога.

Це океан еґвеїв, неситих духів, які звідусіль, хоч куди глянь, наповзають на мене з темної води. Їхні зогнилі руки хапають, тиснуть, тягнуть донизу. Роззявляю рота, а крик застрягає в горлі. Еґвеї звивистою, задушливою масою кишать навколо мене. Крижана вода ніби лезами розтинає тіло, і потвори затягують мене дедалі глибше й глибше. Мене поглинає жах: я нічого не можу вдіяти…

Угорі спалахують смуги вогняного сяйва, пронизуючи той невеличкий кут огляду, що в мене залишився.

До мене хтось пливе. Навколо нього вода аж закипає. На грудях промені сходяться в пульсівну світлову кулю.

Відчайдушно простягаю руку крізь бридких еґвеїв. Той хтось хапає її та сильним ривком висмикує мене з кубла. Наші руки сплітаються. Його осяяні полум’ям риси такі знайомі, аж до болю, але хай як копирсаюся у своєму затьмареному мозку — не можу пригадати, хто ж це такий.

Мене тягнуть і підштовхують до крижаного шару. Кладуть на нього долоню — і лавоподібні лінії під його шкірою розтоплюють лід, розталі кола розширюються. Крижані шматки відколюються та розлітаються врізнобіч.

Ми проламуємося на поверхню. Хапаю ротом повітря жадібно, як ніколи в житті, так несамовито, що в голові паморочиться.

Але еґвеї все ще полюють на нас. Чіпляються мені за ноги. Струшую їх із себе, вибираюся на тверду крижину. Мокрі долоні примерзають від кожного дотику, і для кожного руху доводиться віддиратися.

Палкий хлопець повністю вибирається на поверхню, а тоді допомагає вибратися мені. Падаю на лід, така скута морозом, що ледве можу поворухнутися. Небо червоне, мов кров, червоне, ніби вогонь. З ополонки, з якої ми ледве втекли, все тягнуться жахливі пальці, чіпляються за мене.

— Мей-Нян! — Хлопець трусить мене за плечі, відтягує від чудовиськ.

Чарівна Пані? Чого це він мене так називає?

— Нумо!

Він підхоплює мене на руки, я тулюся до його гарячих грудей, і він пускається бігти.

Еґвеї сиплються з ополонки й ломляться за нами навздогін. Вони квилять, дряпаються, стрясаючи кригу. Тріщини розходяться щоразу ширше, небезпечно розповзаються під швидкими хлопцевими кроками. Скулившись у його обіймах, вдивляюся в його напружені обриси. Хочеться закричати, бо у свідомості — там, де маю пам’ятати його, пам’ятати себе — зяє порожнеча.

Як я могла його забути?

Хто він для мене?

Чому від цих обрисів серце так болить, ніби ось-ось розірветься?

Еґвеї вже шарпають і деруть його спину. Йому доводиться тягти мене, і це його сповільнює.

— Кинь мене! — Смикаю хлопця за плечі.

— Ні. — Стискає обійми міцніше. Його райдужні оболонки палають червоним вогнем, але погляд ніжний і лагідний. — Ти маєш звідси вибратися. Неодмінно.

Я вже мало не кричу від розпачу, та дивлюся на кригу під нами — і в споминах дещо спливає. У голові спалахує смутний спогад.

Ми вже бували на кризі разом. Мчали по ній у парі.

Я кліпаю. За мить він уже летить на ковзанах, леза скрегочуть, під ними утворюються плавні вигини слідів. Я вислизаю з його обіймів, мої ковзани ступають на лід. Він підтримує мене за талію. Я теж його обхоплюю.

Авжеж. Так-так, схоже, вже правильно.

Тікаємо від еґвеїв, ось уже відриваємося від них на значну відстань. Видніє берегова лінія.

Аж тут я гальмую: з іншого боку суне темна маса. Там ще більше еґвеїв!..

— Нам туди! — Хлопець підштовхує мене далі. — Це єдиний вихід!

Від жаху мені аж кістки холонуть, але якщо я бодай у чомусь залізно певна, нехай і без достеменних спогадів, — то це в тому, що я йому довіряю.

Ми разом кидаємося просто всередину другої отари тварюк.

Від еґвейських стогонів, від їхніх бридких лаписьк мене переповнює нудота, знову таке відчуття, ніби тону. Стискаючи мене так, немовби ніколи й нізащо не відпустить, хлопець проривається крізь них плавними, граційними, коловими рухами, ніби легкий листок долає бурю. І тримає міцно-міцно.

— Згадай, — благає він. — Згадай, хто ти така. Згадай мене.

Полум’я в його грудях, під моєю щокою, розгорається яскравіше й гарячіше. Під цим палким дотиком замерзлі почуття розсипаються, наче уламки розколотої крижини.

Мене затоплює спогадами.

***

Я прямую осяяною сонцем алейкою в престижній школі, притискаючи до грудей стос потріпаних книжок, що їх мені видали в бібліотеці. Руки стирчать із рукавів шовкової уніформи, закороткої як на мій зріст. Проминаю колони з червоного дерева, які відкидають прохолодні тіні. Щосили намагаюся не зважати на витріщання інших учнів, яким здається, ніби я того не бачу, і на шепотіння, якого я нібито не чую.

У тьмяній роздягальні вчу напам’ять вірш, поки ззовні на арені ревуть борці та багатенькі вболівальники. Рішуче пробігаю потрісканими пальцями по стародавніх строфах: маю довести, що я можу більше, ніж усім здається.

Падаю навколішки, на мене націлено промені дронів, навколо волають охоронці. Притискаю тремтливі скривавлені руки до потилиці. Тепер мені більше ніким не стати, окрім як ув’язненим.

Я в хризаліді, кричу у відчаї: дівчина, яка мене кохала й намагалася зцілити, на моїх руках мертва.

Валяюся на підлозі в холодній вогкій камері, у крові струмує спирт, мене корчить так, ніби згораю заживо. Крики глушить напнутий на лице намордник.

Зате кричать дівчата.

Їх стільки…

І знову мене тягнуть через місток у тумані. На його кінці солдати вже тримають ще одну дівчину, закуту в кайданки. Несила розгледіти її риси, перед очима все пливе — але мене аж струшує залізний холод її слів.

«Принаймні май хоч дрібку витримки глянути мені в очі, перш ніж мене вб’єш».

А ось після битви вона простягає мені руку через їньське крісло — з носа їй юшить кров, але вона живісінька й весело шкіриться.

Ось вона підставляє голову під приціл у кімнаті, осяяній великим екраном, безстрашна й відчайдушна — дарма що всі довкола в цілковитій паніці.

Ми мчимо в шатлі понад Великим муром, і нарешті її обличчя близько-близько. Обличчя в неї приголомшливе, але очі світяться глибокою чорнющою ненавистю.

***

Оговтуюсь. Оце тепер уже мої власні відчуття. Моє існування. Моя реальність.

— Шиміню…

Торкаюся його обличчя. Ми опинилися на сходах якоїсь споруди, схожої на мої дитячі уявлення про Великий мур: він ніби штучно збудований дракон, здатний пролітати аж ген над горами. Над нами пульсує жар вогненно-червоного неба. Ми вже залишили еґвеїв позаду, їхнє квиління чутно звіддалік.

— Дзетянь! — Його губи розпливаються в усмішці, від якої тремтить серце.

Але разом із реальністю у свідомість уривається паніка. Перед очима висвітлюється жорстокий червоний нуль.

Від меридіанів ци його обличчям розповзаються тріщини, набувають вугільного відблиску, розпалюються щораз сильніше й сильніше. Ох, надто гаряче. Зі слабким зітханням, мов найлегша хмаринка пари, він падає навколішках на сходинки Великого муру.

— Ні! — Падаю разом з ним, намагаючись втриматися і втримати. Він поступово розсипається на попіл та іскри. Несамовито мотаю головою. — Будь ласка, не зникай! Живи!

Він усміхається сумно, але водночас спокійно. Гладить мене по щоці, а пальці немов розпечений метал.

— Ти Залізна Вдова. Така вже нам судилася доля.

— Не хочу! — волаю, стискаючи його долоні, трусячи за плечі, не знаючи, що робити, аби він не зникав. — Не йди! Не смій!

— Та я нікуди не йду. — Обіймає, кладе підборіддя мені на маківку. — Хіба ти не зрозуміла? Я прийшов ізсередини тебе. Все, чим я був, тепер живе тут. — Показує на мою скроню, а тоді цілує в чоло. — Я завжди буду часточкою тебе.

— Ні! Ні-ні-ні!..

Він торкається губами моїх.

У мені розливається розплавлене полум’я. Хапаюся за нього щосили, але втримати не можу. У мене на руках він розпадається на попіл і кіптяву. Вони відлітають у пориві розпеченого вітру, і мені не залишається нічого, окрім одного обвугленого метелика: одне крило їньське, а друге янське.

Мене згинає навпіл, скулююся з беззвучними риданнями.

Але розумію: кожна секунда, що я тут ще пробуду, — то змарнований час.

— Ву Дзетянь! — гомонить у голові безладний хор голосів. І то не лише Шимінів, а й голос Старшої Сестри. І Їджі. І мамин. І бабусин. І голоси безлічі безіменних дівчат, котрі потерпали від брехні, що її я маю тепер викрити. — Стань їхнім кошмаром!

Стогони еґвеїв наближаються, наче настигає лютий вітер.

Битва не скінчилася. А ця реальність намагається мене поглинути.

Хоча все це здається геть неможливим, хоча я вже ніколи не стану колишньою, хоча все, чого мені хочеться, — це лягти і здатися, я змушую себе рухатися далі. Чи то повзу, чи то шпортаюся на сходинках Великого муру.

На його найвищій точці вимальовується трон. Важко дихаючи, хитаючись, випростуюся й дивлюся на хлопця з крижаними очима, що сидить на ньому. Цінь Джен здивовано зводить голову. Рука, на яку спирався, падає на коліна.

— Ого! — виривається в нього глузливий сміх. — Це вже щось новеньке.

Роздiл сорок шостий

Залiзна Вдова

Коли моя свідомість вигулькує з внутрішнього світу Цінь Джена, це відчувається так, ніби вона вирвалася з глибин розбурханого океану, але назовні не виявилося нічого, окрім ядучого шумливого повітря. Мене з такою силою накриває болем і панікою, аж це якось неприродно.

Такої паніки зі мною ще не траплялося.

Духоформа Цінь Джена сидить переді мною в просторі Їнь-Ян, схрестивши ноги на їньському чорному боці, а мене трусить на білому янському. Він зосереджено заплющив очі.

На диво, він не робить жодних зусиль, щоб утримати мене, коли я сягаю свідомістю глибше, проникаючи у відчування «Жовтого дракона». Мене охоплюють якісь надприродні чуття. Сприйняття зовнішнього світу так розмито, що для того, аби взагалі зрозуміти обстановку, я потребую кількох секунд. Отже, Цінь Джен витягнув «Жовтого дракона» з підземелля, де того було поховано, і став до бою. «Дракон» загнав Водяного Імператора в глухий кут у долині, довге змієподібне тіло закрутилося довгою петлею на випалених гірських схилах. Хай там як Водяний Імператор змінюватиме свою форму, йому не вибратися. З кожним дотиком «Дракон» висмоктує з нього ци, ніби глиняна скульптура вбирає в себе воду. Дикі безумні почуття вочевидь линуть від Водяного Імператора, він-бо програє цю безнадійну битву.

Дарма що Вогонь не встоїть перед Водою, але Вода безсила проти Землі.

«Припиніть… помилуйте… молю…»

Ладна присягнутися: ці слова линуть від Водяного Імператора, але ж це безглуздя. Як хундун може знати нашу мову? Я кочівників — і тих не надто добре розуміла.

Я вже майже готова тікати назад, у внутрішній світ Цінь Джена, від оцього кошмару, аж тут цей потік емоцій нарешті вщухає — і це таке відчуття, ніби після задухи знову можеш дихати повітрям.

Водяний Імператор обвалюється на землю. Тепер від нього залишилася тільки безладна величезна купа духометалу. Мабуть, стане на цілу хризаліду класу «імператор».

Риси обличчя Цінь Джена злегка розслабляються, але він не розплющує очей і жодним чином не реагує на мене. Його духоформа дається взнаки в колах під очима — я таких темних ще ні в кого не бачила. Хоча від них його риси на вигляд ще більш разючі: це якась крижана, неприступна виразність, що десь межує з вродою. Один бік його обличчя пронизано візерунком примарних шрамів. Зрозуміло, який вигляд він мав до того, як захворів на віспу.

Коли він веде «Дракона» далі через гори, трощачи хундунів своїми численними парами пазуристих кінцівок, я вже краще відчуваю цю хризаліду. «Дракон» за ці століття дещо зотлів, але Цінь Джен відновлює його за допомогою легендарної здатності, якої від того часу не досяг жоден інший пілот: засвоюючи інші духометали земляного типу.

Зазвичай духометал із різних хундунів не може функціонувати разом, але коли «Дракон» проноситься крізь решту рою, його довге тіло притягує хундунів, ніби магнітом. Їхній переляканий розум стикається з нашим, утім їхні емоції далеко не такі потужні, як у Водяного Імператора, тож вони швидко згасають. Їхній духометал стає частиною «Дракона», нескінченно зміцнюючи й подовжуючи його. Щоразу, коли він видовжується, у нього відростають нові лапи.

Зграйки більших хундунів шляхетного класу атакують нас, немов еґвеї у внутрішньому світі Цінь Джена, але «Дракон» нищить їх без особливих надзусиль. Ніщо вже не зупинить нас на шляху до жерла вулкана гори Джужон. А після цього битву зрештою буде виграно.

Але, можливо, мені й не варто чекати аж до того часу.

За нами через гори мчать інші хризаліди. На першу появу «Дракона» вони, мабуть, відреагували криками захоплення, але тепер моторошно безмовні. Над нами дзижчать малі безпілотники з камерами, і я розумію: «Драконові» очі мають світитися різними кольорами, а це знак, що вказує на наявність Гармонійної Пари. І одне з тих очей — металево-біле. Хіба геть безмозкий не зрозуміє, що там усередині тепер ще й я.

Я майже чую голоси стратегів у динаміках інших, які попереджають їх остерігатися тієї хризаліди, яка рятує їхні життя.

У серці спалахує гострий гнів. Б’юся об заклад, вони вже вирішили «впоратися» зі мною, щойно битва закінчиться.

Варто завдати удару на випередження.

Цінь Джен не заперечує, коли я перебираю на себе повний контроль, пояснивши, що «треба дещо зробити». Якось навіть дивно: я очікувала від нього запеклішої боротьби за владу. Не можу його зрозуміти. Певним чином із його внутрішнього світу я не видобула жодного спогаду. Можу хіба припустити, що його свідомість не в найкращому стані після двохсотрічного сну.

Трощачи шляхетних хундунів, ніби яєчну шкаралупу, дивлюся просто в камеру одного з дронів.

— Армія нас усіх обдурила! — кричу через довгу «Драконову» пащу.

Я вивергаю всю правду про систему пілотування, підкреслюючи те, як вона затягує військові дії, бо придушує чи вбиває половину потенційних пілотів. Люди перейматимуться чимось лише тоді, коли зрозуміють, що це реально якось зачіпає їх самих.

— Я маю докази, і скоро їх продемонструю, але ви знаєте, що це справді так! Ви ж бо розумієте, що гендер не має жодного стосунку до духосили, бо існую я! Так, це Ву Дзетянь, Залізна Вдова!

Я відкриваю огляд кабіни «Дракона», показуючи всій Хвасі, що тут коїться всередині. Я в кріслі Ян, підпорядковую собі хлопця, який достоту є Імператором Цінь Дженем.

Армія та Мудреці напевно вже пересіпалися й вимкнули трансляцію, але я сказала те, що мала сказати. Більше не гайную ані секунди. Кількома стрибками розганяю «Дракона» й виводжу на зліт. Ци всіх типів, яку Цінь Джен вочевидь назбирав із підземної магми й пожертих хундунів, тече крізь його порожнисте тіло, здіймаючи його вгору, наче паперовий ліхтарик. Таке відчуття, ніби володію життєвою силою всього світу, а не тільки власною. Вигинаючи «Дракона», злітаю повз гірські стовпи туди, де стоїть остання акуратна, компактна шеренга пересувних радіостанцій. Серед гір їх більше, але ці знищити буде легше.

Я саджаю «Дракона» просто на них, зрівнюючи більшість із землею. Ті, які не зачепила, зминаю і розриваю численними «Драконовими» кігтями, щоб цілковито відрізати пілотів від зв’язку зі стратегами.

Коли повертаюся назад, відшукуючи вулкан, інші пілоти, очевидно, уже закінчили роботу без нас. Куряве лушпиння напівсформованих личинок хундунів валяється вздовж схилу гори Джужон. Це остаточна перемога. Контратака відбулася успішно.

Проте на полі бою панує сум’яття. Більше немає дронів з камерами-блискавками, більше немає стратегів, які галасують у динаміках кабіни. Ніхто не святкує. Інші хризаліди просто дивляться вгору, розгублено спостерігаючи, як «Дракон» ковзає повз них у повітрі. Дехто постукує себе по голові з якимись жалюгідними надіями, а раптом стратеги зможуть відновити зв’язок.

Я різко сідаю перед «Чорною черепахою» біля вершини гори Джужон. Чутно, як у жерло вулкана сиплеться багнюка.

«Чорна черепаха» знову така малеча проти мене, що я позираю згори на її мізерну постать, неначе на справжню черепашку.

— Як ви могли?! — вию їм.

На полі бою западає суцільна тиша.

— Дзетянь, мені так шкода, так шкода! — «Черепаха» сповзає схилом униз, реве голосом Сьов’їн, обидва ока світяться чорним. — Наші діти… Вони їх могли…

«Черепаха» зупиняється. І далі гарчить:

— Ми не утнули б нічого негідного, та все одно твої рідні теж були в небезпеці!

Моя лють тане, ніби задмухане вітром полум’я, і знову спалахує так яскраво й несамовито, що навіть несила зразу відреагувати.

То ось чому вона насправді переконувала мене помиритися із сім’єю?! Щоб за допомогою них панувати наді мною?

Я не можу повірити, що зробила те, за що так лютувала стосовно всіх інших: недооцінила жінку.

Нахиляюся до «Черепахи», мало не торкаючись її «Драконовою» витягнутою мордою і довгими золотавими вусами. Мої слова розливаються чорною поверхнею, наче сріблясто-біла полива.

— Прошу. Ти вже вбила мою справжню рідню.

Я встромляю кіготь у голову «Черепахи» і відриваю її від шиї. Чавлю й трощу. По кігтю стікають струмочки крові, такі тонкі, що їх майже не видно. У голові шугає думка про те, що Шимінь проходив через те саме, і я міцніше стискаю «Драконові» пазурі, зціплюючи зуби.

Інші хризаліди видають крики жаху, але жодна з них не рухається з місця серед хундунської луски.

Із цього розумію, що вони не завадять мені й в іншому.

До того ж повернення до незахищеного кордону Свей-Тан забере в них не одну годину, а я долечу значно швидше.

У просторі Їнь-Ян нарешті Цінь Джен розплющує очі, дивиться на мене здивовано.

— Ти хочеш захопити свій світ, — бурмоче на своєму стародавньому діалекті.

У нього виходить якось невиразно, ніби він наївся чогось наркотичного або ще не прокинувся.

— Так. — Мушу обережно добирати слова. Цей хлоп був справжнім Імператором при владі: він не підтримає мене, якщо почуватиметься так, ніби я використовую його лише як власне знаряддя. — Тобі варто дещо дізнатися про роль пілотів у наш час. Ми перестали бути лідерами. Спинивши мене, ти повернешся всього лише знаменитістю, ходячим видовищем. Люди витріщатимуться на тебе, але не схилятимуться перед тобою. Якщо хочеш, щоб це сталося знову, нам доведеться змусити їх силою.

— Ну, гаразд. — Він знову заплющує очі. — То зробімо це.

Сміюся. Цей звук виходить глухий, безрадісний, і тягнеться задовго… божевільно.

Як вони там казали: історія спокути?

Спокути не буде. Це не я хибила. Це всі решта.

Роздiл сорок сьомий

Усе, на що я заслуговую

Чангань, Місто вічного миру, тепер уже аж ніяк не мирне. Ми наближаємося в «Драконі», і крізь прохолодне повітря здіймається стіна людського гамору.

Останні промені сонця ллються за гори, що обрамляють долину хмарочосів. На місто опускається ніч, і оббризкані неоном вулиці залюднюються, наче переповнені будівлі виблювали із себе всіх і все дочиста. У пітьмі внизу натовп падає навколішки, знову і знову догори простягаються руки. Вочевидь почули, що ми наближаємося, від мешканців сіл і міст, які ми проминали.

Забравши Їджі з кабіни «Білого тигра», я залишила армію хризалід на прикордонні Джов. Розберуся з ними пізніше.

Коли буде вже запізно намагатися щось повернути назад після того, що я зроблю.

Те, що Цєлво і Ян Дзяню це все остогидло (та й те, що ми з Їджі завдячуємо їм життям), дає мені підстави сподіватися на те, що вони мене не спинятимуть. Але навіть якщо вони повернуться, то побачать, що я знищила вартову вежу Кайхван.

Мені байдуже, хто там усередині. Якщо стратеги такі розумники, як із себе вдають, то мали б розбігтися, щойно я з ланцюга зірвалася.

Отака моя достоту безцеремонна стратегія: знищити всі центри влади, щоб усе занурилося в хаос і в людей не залишилося вибору, окрім як підкоритися наймогутнішому — тобто мені.

Тінь «Дракона» в’ється, немов річка Вей, над масовими благаннями й риданнями і рухається до Палацу Мудреців на горі, що нависає над містом. Пам’ятаю, як роздивлялася його, коли потрапила сюди вперше.

А тепер я виконаю все, що мені тоді кортіло.

— Пілотесо Ву! — вигукує хрипкий голос звідкись — здається, крізь акустичну систему палацу.

— Імператорка Ву! — реву у відповідь, з легкістю заглушаючи той голос.

Западає оглушена тиша, відтак голос веде далі:

— Припиніть негайно! Подумайте, що ви коїте! Подумайте про наслідки!

Я тільки сміюся у відповідь. Не вірю, щоб він бодай спробував…

— Тянь-Тянь!

Заклякаю в повітрі, мало не врізавшись у хмарочос і не звалившись на мільйони людей унизу.

Це моя мати.

Мій мозок заціплює. Це все насправді. Мене справді змушують здійснити такий вибір.

І я сама собі це заподіяла. Цєлво мала слушність: це все дає добрячого копняка під дупу мені самій. Якби я не купилася на базікання Сьов’їн: мовляв, «трохи співчуття іноді багато важить», моя довбана сімейка сиділа б собі досі безпечненько в нашому довбаному прикордонному поселенні.

А може, Мудреці все одно вивезли б їх звідти перед битвою — так, про всяк випадок.

Але одне було б інакше, якби я знову не відкрилася їм душею: тепер я не вагалася б.

Саме тієї миті, коли мовчання загрожує видати мою слабкість, мікрофона хапає батько.

— Будь ласка… — Він виштовхує з юрби мого брата Далана. — Карай нас, а не його! Зглянься над ним — він же твій брат!

Тут у мені щось ламається.

Ошелешено дивлюся, як Далан, гучно хлипаючи, зашпортується і знову кидається до батьків. Ті скрикують, намагаються його виштовхнути — до якогось ілюзорного порятунку від його злобної сестрички, яка намагається захопити столицю, сидячи всередині велетенського металевого дракона.

Отже, такі в них запити від самого початку. Ось на що вони готові заради сина, тоді як нас із сестрою продали, оком не змигнувши.

Не бажаю тут бути далі. Не бажаю на них дивитися. Не бажаю думати. Не бажаю згадувати, порівнювати, визнавати, що я для цих людей завжди, завжди, завжди була тією водою, яку хіба «за двері виплеснути». Для цих людей — єдиних моїх кревних родичів. Яких маю любити і захищати, незважаючи ні на що. Яких вічно використовуватимуть проти мене, якщо я їх не зречуся тут і зараз.

А що то буде за життя? Бути інструментом, бути важелем усю решту свого існування?

Саме вони навчили мене, як це жахливо.

І я вже знаю, що буде справжнім милосердям.

— Перепрошую, — відказую голосом холодним, немов попіл Старшої Сестри. — Ви стоїте на моєму шляху.

І розмазую палац одним змахом «Драконової» лапи.

Камінь, мармур і темне дерево тріщать та розсипаються в клубах диму. Містом розлітаються крики. З гори сиплються величезні уламки каміння, людська хвиля внизу відсахується.

У серці ніщо не тьохкає.

Я не можу заплющити очі «Драконові», тож просто тупо дивлюся, як із-під уламків здіймається дим. Минає доволі багато часу, перш ніж я знову отямлююсь, та й то лише через щось до абсурду сміховинне: крізь білий шум крику до мене проривається судно на повітряній подушці.

Підіймаю лапу, щоб його збити.

— Стривай! — лунає голос із динаміків говеркрафта.

Я чекаю.

Це ж Ґао Цьов.

— Зачекайте секунду, пілотесо Ву!.. Ой, ні, ви тепер будете імператоркою Ву… чи не так?

Люк говеркрафта відповзає вбік, і той показується звідси, облитий потоком світла. До його чорних шкіряних шат, схлипуючи, туляться дівчатка. А обік на варті виструнчилося декілька головорізів.

На свій превеликий жах, я виявляю, що він зміг мене вразити: у наймерзенніший, найогидніший спосіб.

Мудреці мали б це занотувати. Ось так мене можна спаралізувати.

— Тепер я розумію, що ти намагаєшся зробити, — каже Ґао Цьов, певно й спокійно. — І розумію, що нема вже у Хвасі такої грубої сили, яка могла б тебе спинити. Тож я пропоную укласти угоду.

— Угоду? — реву я з такою силою, що говеркрафт заносить.

— Гей-гей, поговорімо по-людськи! — сміється він маніакально-розв’язно, хапаючись за ручку на стелі.

Дівчатка пищать гучніше, і мені самій гидко, як це змушує мене миттєво затуляти пащу «Дракона».

— Диви, я сумніваюся, що мама з бабусею навчили тебе, як керувати державою, тож вам знадобиться допомога, щоб усе не пішло шкереберть. Признач мене своїм регентом! Я не тільки допоможу тобі керувати справами, але й подбаю про те, щоб одне відео ніколи не потрапило до мого любого п’ятого сина.

Я вклякаю.

— Відео? — перепитує Їджі всередині кабіни. — Яке відео?

— То дурниці, Їджі, — відказую поспішно, але звучить менш упевнено, ніж мені б хотілося.

Ніколи не думала, що Їджі може дізнатися, як його батько змусив мене роздягнутися догола, щоб закріпити угоду, а тепер оце… Найгірший, найбільш непідхожий момент!

На жаль, навіть мій найтихіший шепіт чутно Ґао Цьову.

— Та ні, то не дурниці, якщо ти, схоже, йому не розповідала! — гукає він з радістю, від якої мені хочеться розчавити його говеркрафт одним ударом лапи.

Але я, глянувши на дівчат, стримуюсь. Є межі того, що я здатна зробити свідомо, і Ґао Цьову вони відомі.

Аж волаю всередині: ну от чому «Дракон» мусив бути земляного типу?! Єдиний тип, який не здатний завдавати прямих ударів енергією ци. Якби хризаліда була будь-якого іншого типу, я могла спробувати влупити цьому гадові точний точковий вистріл.

— А він там із тобою? — не вгаває Ґао Цьов. — От і чудово! Привіт, синку! Ти не повіриш, який цікавий запис я маю!

— Про що він? — підвищує голос Їджі.

— Потім поясню! — рикаю у відповідь, а думки розбігаються. — Зараз треба укласти угоду…

— Потім? — глузливо кидає Ґао Цьов. — Імператорко Ву, моя пропозиція має обмеження за часом! Не можу гарантувати вам нічого втішного, якщо не погодитеся з нею протягом десяти секунд.

Говеркрафт починає задкувати.

— Випусти! — кричить Їджі з несподіваним відчаєм. — Мені треба з ним поговорити!

— Їджі, це не те, що ти…

— Просто випусти, — повторює він так холодно, що серце розбивається.

Мій світ, і так зруйнований, розвалюється на ще дрібніші скалки, але ж не можу я його тут тримати силоміць.

Прочиняю вихід на «Драконовому» чолі, почуваючись так, ніби прорізаю дірку у власних грудях. Їджі ступає на його довгу морду, у сутінки, під хльосткі вітри.

— Батьку! — гукає у браслет.

— Сину! — Говеркрафт вертається. Ґао Цьов тицяє у свій браслет і відповідає: — Скажи своїй подружці, що для неї буде кра…

Раптом у повітрі спалахують жовто-зелені блискавки.

У мене аж потік ци зупиняється. Навіть Цінь Джен у моїй голові смикається, очунявши від свого напівсонного стану.

З-під розвіяних шат Їджі променіє сяйво. З його легенів виривається бойовий клич. З його пальців, які він наставив ніби зброю, виривається електрично-гаряча деревна ци, підсилена земляною. Вона пронизує ефір і потрапляє в Ґао Цьова. Вітер доносить запах смаженої плоті.

Менш ніж за три секунди вже кінець, але струс такий, що на все життя. Дівчатка з вереском відскакують від обвугленого тіла, яке щойно було медіамагнатом. Охоронці-головорізи теж лякаються, виштовхують труп із говеркрафта. Той падає на місто, на якісь випадкові дахи, внизу здіймається нова хвиля зойків. Їджі, задихаючись, згинається навпіл. Коли нарешті повертається, його очі горять і жовтим, і зеленим, так само й меридіани на його обличчі. З носа юшить кров. Він обтирає губу великим пальцем.

— Я тобі вірю, — каже просто й тихо.

Смикає за пояс і скидає із себе шати. Шовк вітрилом розвівається на тлі зірок, що прозирають на небі.

На його оголеному торсі виблискує шмат мого «Жар-птахового» обладунку, хребетна дужка на татуйованій спині здається цівкою крові, частини напліччя та наруків’я — ніби шматки розірваної пташиної тушки. У моїй голові бринить: Баофен Шаоє. Юний Господар Бурі. Коли Ґао Цьов «підвищив» Їджі цим нісенітним званням, він достоту не уявляв собі такого.

— Увага, всім працівникам «Ґао ентерпрайзез»! — викрикує Їджі в браслет між рвучкими віддихами. — Тепер нова пропозиція! Спробуйте ослухатися — і вам кінець, вам та вашим родичам! А як слухатиметеся — збережете все й матимете ще більше!

Головорізи в говеркрафті обмінюються спантеличеними поглядами.

Відтак падають навколішки обік дівчаток, що досі схлипують.

— А тепер повторюйте за мною. Хай живе Залізна Вдова! — горлає він, вказуючи на небо.

— Хай живе Залізна Вдова! — чутно присягу крізь говеркрафтові динаміки.

Їджі клацає по браслету й вимикає зв’язок. Повертається до мене, киває.

— Схоже, я щойно успадкував один, кома, чотири десятих мільярди юанів.

Найліпше мої поточні почуття відображає обличчя Цінь Джена в просторі Їнь-Ян: брови зведені, очі витріщені, рот роззявлений.

Відтак той трусить головою та кліпає.

— Стривай, а що там у нас, інфляція за цей час?.. Чи це досі така сама купа грошви?

У мене виривається істеричний регіт, який чутно назовні крізь «Дракона». Цього разу я навіть не певна, чи зможу зупинитися. Їджі мусить поспіхом повертатися до кабіни, щоб не послизнутися й не впасти від такої хитавиці. Емоції проносяться всередині шаленим вихором: горе і захоплення, лють і полегшення, біль і насолода.

Оце так день.

Оце так місяць.

Оце так життя.

Від самого народження мені весь час торочили нескінченні брехні. Мовляв, я недостатньо добра, недостатньо чемна, недостатньо смиренна, недостатньо порядна, недостатньо гарна, недостатньо мила, недостатньо приємна. І якщо я не здатна задовольнити потреби тих, хто мене оточує, то я не заслуговую на життя.

Пропаганда. Суцільна. Пропаганда, яка змушує мене гнатися за схваленням інших на перев’язаних і переламаних ногах, ніби бути доброю служкою — це єдине, чим я повинна пишатися.

А тепер я бачу правду.

Цей світ не вартий моєї поваги. Не вартий моєї доброти чи спочуття.

Нарешті опритомнівши, обертаюся до людей, що ридають, стоячи навколішках унизу. Не віриться, що після такого лементу вони ще не позривали собі голоси геть-чисто. Буде нелегко змусити їх прийняти новий світовий порядок, запроваджений мною, і я розумію, що захоплення Чанганя ще не означає, що вся Хвася належить мені, утім це лише початок.

— Ось тобі й будиночок у неприступних горах, — бурмочу тихенько, щоб чутно було лише Їджі.

— До дупи його, той будиночок, — відповідає він у «Драконовій» голові. — Час правити світом.

Епiлог

Ми досі в «Драконі». Приземляюся в засипаній попелом долині, де ми билися з хундунами-імператорами. Повернутися до Джов треба було з трьох причин: підзарядитися, домовитися з військовими й забрати тіло Шиміня.

Але не так сталося, як гадалося.

— У сенсі — «вони» його забрали? — допитуюся в «Білого тигра».

— Серйозно! — запевняє Цєлво крізь «Тигрову» пащу. — Цей велетенський говеркрафт вигулькнув нізвідки — от буквально матеріалізувався в повітрі — а потім звалився ось сюди. Поки ми підбігли, він уже зник разом із рештками «Птахової» голови!

Думки скачуть, плутаються.

— То це що… Це що, були боги?!

— А хто ще то міг бути?

— Але ж боги ніколи не показуються! Ніколи не втручаються! Ніколи не…

Раптом якась сила перехоплює «Драконів» голос.

— Мені вони ніколи не помагали, коли треба було! — люто реве Цінь Джен.

Уперше від моменту свого пробудження він заговорив через «Драконову» пащу.

«Білий тигр» і декілька хризалід за ним — усі витріщаються на нас. Не схоже, що вони цілком засвоїли (на додачу до всього іншого), що це насправді повернувся сам Імператор Цінь Джен, два століття провалявшись в обіймах смерті.

Відчуваю, як його дух міцнішає, і мені це не до вподоби. Невідомо, скільки ще я зможу його отак використовувати.

Тут із «Драконової» кабіни долинає зумер. Я все ще намагаюся осягнути сказане Цєлво, але відключаюся й перемикаюся на людське тіло — перевірити, що там каже браслет. Я пересунула двійко радіостанцій, щоб підтримувати зв’язок із Їджі. Якщо це він мене набирає, то значить, у Чангані сталося щось невідкладне.

Зі значка сповіщення вигулькує його ошаліле обличчя.

— Дзетянь, це все брехня! Все-все — брехня!

— Та я знаю… — кліпаю очима.

— Ні, я навіть не про систему пілотування! Я про планету! Це не наша планета!

— Що?! — тільки й видихаю я.

Цінь Джен різко совається на сидінні, дослухається.

Їджі такий захеканий, що насилу може вимовити слово.

— Мої люди знайшли в руїнах палацу кварцовий накопичувач із документами. Вся ця історія, нібито хундуни зруйнували нашу попередню цивілізацію, — неправда! Це наших предків закинули на цю планету! Це хундуни тутешні, а не…

Екран блимає і чорніє. Відтак повзуть повільні рядки чорних літер.

ШАНОВНА ВУ ДЗЕТЯНЬ,

ЯКЩО ВИ ПРОДОВЖИТЕ СВОЇ АГРЕСИВНІ ДІЇ, ВИ НЕ ЗАЛИШИТЕ НАМ, НЕБЕСНОМУ СУДУ, ЖОДНОГО ВИБОРУ, ОКРІМ ЯК УТРУТИТИСЯ. ПРОТЕ МИ ПОВАЖАЄМО ВАШУ СИЛУ, ТОЖ МАЄМО ТАКУ ПРОПОЗИЦІЮ.

ЯКЩО ВИ ЗРОБИТЕ ВСЕ ТАК, ЯК РОБИЛИ МУДРЕЦІ, МИ ЗМОЖЕМО ПОВЕРНУТИ ТЕ, ЩО ВИ ВТРАТИЛИ.

АЛЕ ЯКЩО ВИ НЕ ПІДКОРИТЕСЬ НАМ АБО ВІДКРИЄТЕ ПРАВДУ, ВТРАТИТЕ ВСЕ.

Екран знову стає кольоровим. Тьмяна відеотрансляція: циліндричний резервуар, наповнений булькотливою рідиною. У ньому є щось, прикріплене до верху мереживом трубок і дротів.

Це щось має голову, на ній важка киснева маска, а нижче гола, переламана грудна клітка, під якою повільно б’ється серце та мляво рухаються легені. І все.

Я не можу сприймати це як людину. Не можу сприймати це як…

Але мені знайоме це коротке волосся. Ці глибоко запалі очі.

Мозок мені простромлює білий шум, а з ним примарний стогін Водяного Імператора: «Люди… бич Усесвіту…»

Мене прохромлює цей спогад — і з ним біль, горе й лють Водяного Імператора.

Перед очима миготить гора хундунських личинок, розбита й задимлена, зростається із цією жахливою надією на екрані, ніби кошмар, від якого не втекти, хоч куди кидайся бігти.

Я хапаюся за голову, впиваючись нігтями в шкіру, і кричу.

Подяка

То був дивний шлях: від відчайдушних спроб змусити людей читати мою творчість до того, що люди за це платять гроші. Ну, якщо ви за це не заплатили, то й гаразд, але ж залиште мені зірочки й відгук на Goodreads або на Amazon, ги-ги.

Сердечна подяка Ребецці Шеффер, з якою ми зустрілися, коли я ще не виросли[4] з письменницьких пелюшок і писали твори такої сумнівної якості, що воліли б назавжди стерти їх із пам’яті (тішуся, що ці книжки не дійшли до друку). Хіба це не кумедно, що ми так чубилися, коли вперше обмінювалися відгуками, але врешті-решт порозумілися, спілкуючись наживо? Дякую за те, що побачила в мені щось більше, коли я роками блукали манівцями, а потім була поряд зі мною щодня, коли моє психічне здоров’я різко погіршилося. Без тебе я, мабуть, не вижили б. Цієї книжки достоту не було б без тебе і тієї доленосної розмови, що змінила моє життя, коли мої запальні волання про «Коханого у Франксі» перетворилися на… ну, ОЦЕ все. (Також почитайте трилогію Ребекки «Навіть не кістки» (Not Even Bones) про дівчину, яка препарує надприродних істот для матері, щоб продати їх в інтернеті, а потім сама потрапляє на чорний ринок надприродного!)

Дякую Рейчел Брукс, найдбайливішій та найуважнішій агентці, про яку тільки може мріяти будь-який автор: їй довелося мати справу зі мною раптово, коли їй підкинули цю книжку (хоча я мала переробляти дещо інше), а потім ще й пояснювати мені в листі на чотири тисячі слів, чому чернетка цієї книжки була надто похмурою, щоб продавати її як молодіжну літературу. Я перепрошую! 2019-й рік — то був мій останній курс в університеті, і в моїй голові був гармидер, але можна сказати, що все вийшло пречудово, чи не так? ;)

Дякую моїм дивовижним редакторам, Пітерові Філліпсу та Марґо Бланк’є, за те, що повірили в мене та спонукали вивести цю книжку на інший рівень. Коректорці Кетрін Мерджорібенкс, яка виловила всі граматичні ляпи (англійська така дивна мова, чесне слово…). Моїй піарниці Саманті Девотта за те, що прагне розкрутити цю книжку не менше ніж я самі. Шейні Геєс за те, що вичитала цю книжку орлиним оком і виловила невідповідності, про які я навіть і не думала. Шеньвей Чен за цінні зауваження щодо чутливих моментів. А також Ешлі Маккензі за те, що вийшов за рамки можливого, створюючи приголомшливу ілюстрацію до обкладинки, та прочитав усю книжку, аби переконатися, що дизайн відповідає сюжету. Дякую Канадській раді мистецтв і Раді мистецтв Британської Колумбії за грант, який дав змогу попрацювати над цією книжкою.

Ребецці Кім Веллс, яка змінила моє життя раз і назавжди, обравши мене підопічними в менторській програмі Pitch Wars 2018. Я вже були на межі й були ладні кинути писати, коли моє ім’я з’явилося в тому оголошенні. (Купуйте її сердиту феміністську бісексуальну фентезі-дилогію «Розбити небо» (Shatter the Sky) і «Штурмувати землю» (Storm the Earth) — тепер вона є скрізь, де продають книжки!) А ще дякую Бренді Дрейк за створення такої дивовижної можливості, як Pitch Wars.

Бета-ридерам цієї книжки, особливо тим, хто мучився з першим проєктом, що мав рейтинг R18: Ребецці Шеффер, Тіні Чен, Меґ Лонґ, Мері Роуч, Джей-Ер Крідену.

Нашій банді: Лі Мартіну, Наталі Гімен і Меґан Поланд, які були свідками мого шляху від недолугого письменника-початківця, який намагався знайти агента, до справжнього автора з численними книжковими угодами. Термін «і в вогонь, і в воду» — саме для таких, як ви, друзяки! Якби я була Ферґі й це був би кліп Glamorous, то це б із вами я вривалася до Taco Bell, шалена, мов той бойовий орел!

Джен Лов, яка спричинила низку подій, котрі привели до того, що я почали писати, коли вона познайомила мене з… певним аніме. І Діланові Геєсу Кроссу за те, що змусив мене почати писати по-справжньому. Мало не готові проклясти тебе за всі ці роки стресу й мук, але, гадаю, врешті-решт, це спрацювало.

Вендер, тобі дякую. Хай де ти нині є, сподіваюся, у тебе все гаразд.

Спільноті VRAINS HELL — ви стали безладним світлом у моїм житті, коли падати, здавалося, уже далі нема куди. Ері, Мек, Лілі, Ра, Юсей (Хроно), Требл, Мескі, Кукі, Шері, Нокс, Сі-Сі, Найт, Мейдж, Ханґрі, ніколи вас не забуду. Я подужали написання цієї книжки, щоб ви, народ, могли мною пишатися.

Новим друзям: Марко, Франчесці, Енсі й Геру. А ви, любі, робите Twitter Dot Com місцем, яке чогось варте, коли здається, що раптом не варте.

Продюсерам «Коханого у Франксі»: дякую за те, що наштовхнули на вигадку системи пілотування «хлопець плюс дівчина» у цій книжці, а ще на ідею про те, що анімешний жанр меха можна використовувати як літературний прийом для дослідження юності, гендеру та сексуальності.

Моїй родині за те, що зрештою прийняли мій письменницький шлях. Хотілося б, щоб ви вірили у мене від самого початку, але принесіть мені тарілку нарізаних фруктів[5], і на тому порозуміємося.

І нарешті, справжній історичній Імператорці Ву за те, що стала для мене взірцем, який розбиває традиційні гендерні ролі, і зробилась єдиною жінкою-імператоркою в історії Китаю. Хоча образ Ву Дзетянь — переосмислення цієї ролі, моя героїня живе в цілковито інакшому світі й геть інших обставинах, тому сподіваюся, що її дух і задуми віддають належне тій, яка була її історичним прототипом.

4 Сіжань Джей Джао — небінарна особа, віддає перевагу займенникові «вони».

5 Безмовний жест азійських мам: подати дитині тарілку нарізаних фруктів означає «люблю тебе, вірю в тебе».

2023

ISBN 978-617-17-0326-1 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Серія «Художня література»

This translation published by arrangement with Tundra Books, a division of Penguin Random House Canada Limited

Перекладено за виданням: Zhao X. J. Iron Widow / Xiran Jay Zhao. — Canada : Penguin Random House Canada, 2021. — 400 p.

Переклад з англійської Юлії Шекет

Дизайнер обкладинки Talia Abramson

Арт-директор Terri Nimmo

Джао С. Дж.

Д40 Залізна Вдова / Сіжань Джей Джао ; пер. з англ. Юлії Шекет. — Х. : Віват, 2024. — 448 с. : іл. — (Серія «Художня література», 978-966-942-826-4).

ISBN 978-617-17-0277-6 (укр.)

ISBN 978-073-52-6995-8 (англ.)

Коли сестра вісімнадцятирічної Ву Дзетянь гине, вона вирішує помститися, тому йде до лав армії, що боронить світ від космічних загарбників. Хризаліда, тобто бойова машина під назвою «Дев’ятихвоста лисиця», підпорядковується їй — і в Дзетянь прокидається сила, що стрясає землю. Отже, тепер їй до снаги не просто помста, а ще й цілковитий бунт проти всієї зашкарублої системи суспільства. Що буде, коли її, Залізну Вдову, примусять працювати з Лі Шимінем, Залізним Демоном і пілотом «Жар-птаха»? Дзетянь має з’ясувати, чому пілотна система передбачає позбавлення життєвої енергії саме жінок і чому чоловіки бояться їх навіть більше, ніж ворожих хундунів.

УДК 821.111(71)

Text copyright © 2021 by Xi Ran Zhao

Jacket art copyright © 2021 by Ashley Mackenzie

Nine-Tailed Fox, White Tiger, Black Tortoise mecha illustrations copyright © 2023 Setodra

Vermilion Bird mecha illustrations copyright © 2023 Misael “Gio” Manning

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2024