Олександра ШУТКО

Історичний роман

КОВИЛІ ВІТРИ НЕ СТРАШНІ

Книга перша

ТЕРНОПІЛЬ

БОГДАН

Матір’ю одного з нащадків славнозвісної Роксолани стала інша українка з Поділля – Надія, яка в гаремі султана Ібрагіма Божевільного отримала ім’я
Хатідже Турхан. Вона жила в буремні роки середини
XVII століття, насичені повстаннями у провінціях Османської імперії, бунтами яничарів та крамарів у Константинополі, кривавими розправами, стратами й поваленням її чоловіка-султана. На долю Хатідже Турхан випало чимало випробувань та труднощів.
Але як дружина правителя, а згодом і регент
малолітнього султана Мехмеда Четвертого,
вона їх стійко переборювала.

За правління сина Хатідже українські козаки
на чолі з Богданом Хмельницьким та Петром
Дорошенком у боротьбі за єдину вільну Україну отримали османський протекторат та діяли спільно з яничарами і кримськотатарським військом проти польського й московського гніту.

На жаль, постать цієї українки-султани, на відміну
від Роксолани, є маловідомою в Україні.
Кандидат мистецтвознавства, журналіст, автор
науково-популярної книжки «Роксолана: міфи та
реалії» (2015, вид. 2-ге 2016) Олександра Шутко на основі історичних фактів, архівних матеріалів
та досліджень турецьких, американських
і західноєвропейських учених написала про
Хатідже Турхан роман, в якому реальними
є не лише події та герої, а й навіть їхні діалоги,
що дійшли до наших часів завдяки
османським літописцям.

Охороняється законом про авторське право.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена
в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

«Навчальна книга ― Богдан», просп. С. Бандери, 34а, м. Тернопіль, Україна, 46002.

«Навчальна книга ― Богдан», a/c 529, м. Тернопіль, Україна, 46008.

У випадку побажань та претензій звертатися:
т/ф (0352) 520 607; 520 548 office@bohdan-books.com

Інтернет-магазин «НК Богдан»:
www.bohdan-books.com mail@bohdan-books.com

т. (0352) 519 797, (067) 350 1870, (066) 727 1762

Електронні книги: www.bohdan-digital.com

Гуртові продажі: т/ф (0352) 430 046, (050) 338 4520

м. Київ, просп. Гагаріна, 27: т/ф (044) 296 8956; (095) 808 3279,
nk-bogdan@ukr.net

Інтернет-магазин «Дім книги»: dk-books.com

т. (067) 350 1467; (099) 434 9947

Присвячую моєму чоловікові
Юрієві Шутку

Розділ І.
Умут

І

Дорога була виснажливою, а зупинки на ночівлю – короткими, як червнева ніч. У брудних і тісних кімнатах, де її замикали для сну, Надійка мовчки плакала, пораненим звірям зачаївшись у темряві.

Та сьогодні все виглядало інакше. Не було брудних кімнат, заплетених павутиною кутків та нічних стогонів зморених подорожніх. Був небачений досі палац, од величі якого стрепенулося серце. «Хто живе в такій пишноті?» – подумала дівчинка. А тоді виявилося, що її ведуть саме до цього палацу.

Надійка опинилась у великій напівтемній кімнаті, з прохолодними на дотик стінами, що виблискували у мерехтінні свічок. Окрім неї, тут була сила-силенна людей.

Дівчат.

Гарних, білолицих, чорнобрових з довгим темним волоссям. Стільки вона ще ніколи не бачила.

Вони жваво перешіптувалися, але як Надійка прислухалася, зрозуміти те було годі. Бо ж балакали чужою для неї мовою. Надійка уявила, який вигляд має серед цих темнооких красунь, які зрідка позирали на новеньку. Маленька на зріст, худа, як тростина, бліда, з блакитними очима. Похнюпившись, вона тихенько стояла осторонь від цієї гомінкої компанії, перебираючи пальцями вузлик. У ньому зачаїлися коржик і сушені горіхи, які їй потай дала служниця в останньому нічному притулку. Хліб та горіхи просилися до рота, але Надійка не наважувалась їх дістати. Тут, серед цих дівчат, вона б спаленіла від сорому, якби це хтось помітив.

Знову навернулися непрошені сльози. «Татку, мамо, Йосипе…» – повторювала вона подумки, мов замовляння.

І було ще одне слово, котре навіть не наважувалася вимовляти.

Татари.

Вони прийшли, вузькоокі, чорнороті, жорстокі, як звірі, й відібрали її з маминих ніжних рук, від татового гучного сміху та м’яких кучериків малого братика, від запаху свіжоспеченого хліба – аромату їхнього дому.

Батьки були дуже далеко. Тепер їх, вважай, не було.

Світ став ворожим, як і велика напівтемна кімната, вщерть набита людьми, несхожими на неї. Геть не схожими на тих, які залишилися вдома, на рідній землі.

Неподалік зарипів дверний засув, умить перетворивши натовп смаглявих красунь на застиглу зграйку мовчазних, насторожених пташок. Тяжкі дерев’яні двері, всіяні сріблястими блискітками перламутру, розчинились, і до кімнати увійшло двоє чоловіків, чорних, наче тіні. З їхньою появою кімната теж немов потемнішала. Якби не розкішні шати та білі головні убори, ті чоловіки були б схожі на двох чортів, подумала дівчинка. Чи не про них торочив увесь час їхній панотець, страхаючи пеклом тих, хто не ходить до служби?

«А може, я вже в пеклі?» – мовила про себе Надійка.

Але наступної миті думки розлетілись, як наполохані горобці. Один із чортів – товстий і пихатий – гепнувши об підлогу палицею, почав щось шкабарчати. Дівчата, які доти сиділи на підлозі, встеленій м’якими килимами, миттєво підхопилися зі своїх місць та вишикувались у ланцюжок. Зціпенівши від переляку, Надійка самотньо стояла в кутку, тримаючи у змокрілих руках вузлик з їжею. Чорт із палицею, обвівши дівчат поглядом, зиркнув у бік Надійки. Від страху дівчинці перехопило подих, вузлик затремтів. Товстун кивнув іншому, худішому, чортові, й той рушив прямо до Надійки.

Дівчинка мимоволі відступила кілька кроків назад. Чорна тінь виросла перед нею, затуливши своїм тілом у пишних чудернацьких одежах залишки світла. Чорт був огорнений незнаними пахощами, терпкими й ледь солодкими, від яких у дівчинки запаморочилося в голові.

Він зашепотів і відразу став схожий на сича:

– Коркма!1

Узявши її за маленьку холодну долоньку, потягнув за собою, примовляючи:

– Гіт, кизим! Чабук, чабук.2

Надійка хотіла опиратись, але ноги перетворилися на кисіль. Зі сполотнілим обличчям, вона ледве перебирала ними, доки її вели до темного чоловіка з палицею.

– Адин не?3 – запитав товстий.

Дівчинка розгублено мовчала, переводячи погляд з одного на іншого. Тоді прислужник товстого кивнув головою, і до Надійки без зайвих вагань наблизилася невисока рудоволоса дівчина.

– Как тєбя звать-то? – кинула вона, співчутливо підтиснувши губи.

Руда була московиткою. Її мову Надійка впізнала. Це була мова вояків, які часом нишпорили в їхньому селі, шукаючи козаків.

Смагляві дівчата, котрі хвилину тому не звертали на Надійку уваги, почали з цікавістю зиркати в її бік.

– Надія, – відповіла дівчинка, проковтнувши клубок у горлі.

– Умут^4, – одразу ж переклала чортові московитка. – Аткуда ти?

– З України, – ледь чутно мовила Надійка. – З-під Хотина.

– Сколько тєбє лєт? – допит тривав.

– Два… дванадцять, – вона затнулася.

– І-і-і,5 – смішно пропищав товстун. Він кивнув прислужникові, й той, узявши Надійку за руку, повів до інших дівчат, котрі вишикувалися перед ним у живий ланцюжок.

Щойно він залишив її в кінці вервечки, як у дверях зарепетували:

– Дестуууур! Махпейкер Кьосем валіде-султан хазретлері.6

Наступної миті усі присутні, як за командою, схилили голови. Надійка перелякано роззиралася навколо.

– Пригнися! – прошепотіла руда, вщипнувши її за лікоть.

У залі почулися легкі жіночі кроки, м’які, немов ступала кішка. За ними тягнувся шлейф тонких солодких пахощів.

Надійчині думки розвіялись, як дим, бо просто перед її ногами майнуло й застигло блискуче, гаптоване золотом вбрання, з-під якого виднілися білосніжні тонкі шаровари.

«Що за чудернацький козак?» – мимоволі всміхнувшись, подумала дівчинка. Наступної миті чиїсь випещені, ніжні пальці торкнулись її підборіддя й лагідно змусили підвести голову.

Надійка зустрілася поглядом з красивими чорними очима, що зазирали ніби прямо в душу. Знітившись, дівчинка опустила погляд. Надійчине обличчя пильно розглядала гордовита красуня. Вона була старшого віку, з пишним темним волоссям, на якому виблискувала самоцвітами коштовна корона. Довга граційна шия оповита намистом із перлів і осяйних каменів. Але навіть їхній блиск не міг дорівнятися до вогників у її оксамитових, як ніч, очах.

Надійка, немов її причарували, не могла відвести погляду від красуні. Напевне, то була сама цариця.

– Ваша величносте, ця дівчинка – русинка. Подарунок відданого вам паші Кьор Сулеймана, який купив її в одного із санджакбеїв Дунаю, – пошепки переклала дівчинці руда московитка те, що темношкірий товстун говорив Махпейкер Кьосем.

– Мила дівчинка, – відповіла валіде-султан. – Білолиця, з оксамитовими віями навколо блакитних очей, – простягнувши руку, Махпейкер Кьосем торкнулася Надійчиної голови. – Світле волосся, м’яке, мов шовк…

Валіде-султан промовляла голосом ніжним, солодким, як пахощі, що її огортали.

– Незірвана квітка султанського саду, краса якої лише починає розцвітати…

– Її звати Умут, – додав євнух.

– Отже, будемо сподіватися, що вона виправдає наші надії, – стиха засміялася, немов розсипавши кришталеві дзвіночки, Махпейкер Кьосем. – Але нехай ще підросте.

Валіде-султан озирнулася до молодої, привабливої жінки:

– Доню, Атіке, візьми її собі в служниці. Нехай трохи поживе в тебе у палаці, вивчить гарні манери і навчиться нашої мови та релігії. Адже ти маєш хист до виховання й необхідні знання. А там, як буде воля Аллаха, побачимо її серед улюблениць мого сина, султана Мурада.

– Як накажете, моя мудра та передбачлива валіде, – відповіла, кланяючись, молода пані. Вона зиркнула дівчинці в очі й несподівано звернулася до неї знайомою мовою.

– Ходімо, дитинко, додому.

Очима нарозхрист Надійка вдивлялася у молоду жінку. Ні, не додому, гірко подумала. Опустивши голову, дівчинка поволі побрела за молодою красунею. Стиснула руки в кулаки, щоб не розплакатись, і лише тепер помітила, що вузлик із хлібом та горіхами кудись подівся. Озирнувшись, Надійка побачила його в кутку. Він сиротливо лежав на кам’яній підлозі, покинутий назавжди, як і все її колишнє життя.

II

Запряжений двома гнідими кобилами повіз виїхав за межі палацу. Як велика скриня з коштовностями, він дбайливо доправляв до місця призначення султану Атіке. Поруч наїжаченим будячком сиділа Надійка, боючись поворухнутися.

Сонячний теплий день закрадався досередини крізь різьблені ґратки, але красуня горнулася в покривало, гаптоване пишними візерунками. Обличчя вона прикривала прозорою хусткою. Навколо Атіке купчилися маленькі, обтягнуті багряним оксамитом з тонкою вишивкою подушки. Час до часу пані визирала з-за фіранок, розглядаючи на вулиці людей. Вираз її обличчя був байдужим, але незлим, і це трохи заспокоювало Надійку.

Дівчинка зі спраглою цікавістю роздивлялася незнайомку, доки та не помічала цього. Одного разу Надійка не встигла вчасно відвести очі й була зненацька захоплена оксамитовим поглядом. Знітившись, почервоніла й опустила голову. Пані усміхнулася.

Повіз зупинився навпроти огорожі, за якою височів білий будинок з різьбленими віконницями й тягнулися в небо стрункі кипариси.

– Гельдік^7, – сказала жінка і, вийшовши на вулицю, поманила Надійку тонким пальцем.

Назустріч пані вибігла зграйка служниць. Убрані не так пишно, як господиня, вони, одначе, нагадували барвистий квітник. Чемно схиливши голови, жінки слухали м’який голос своєї пані. Цей мед, зрозуміла з подивом дівчинка, віддавав накази служницям. Бо вже наступної миті вони підхопили Надійку і зсадили з повоза на землю. Вона навіть не встигла злякатись. А далі лякатися було ніколи.

Дівчинку повели через пишний сад до ошатного будинку. Надійка чула, як десь попереду ніжно дзюркоче вода, і невдовзі вперше в житті побачила водограй. Вона роззиралася, намагаючись охопити, затримати в погляді струменисту красу, але темні двері будинку прочинились, і на поріг вийшла літня жінка. У неї були світлі очі й кругле, ледь засмагле обличчя, сповнене гідністю. Пильно подивившись на дівчинку, жінка взяла її за руку й повела досередини.

Вони увійшли до просторої прохолодної зали. Її пишні оздоби яскравими спалахами пролітали в Надійчиній голові. Але страх і розгубленість, що накривали дівчинку новою хвилею, не дали їм там затриматися. Вони гнали образи геть, як вітер жене вихололою землею осіннє листя. Цієї миті Надійка не змогла б описати, що бачила навколо, навіть за десять вузликів із хлібом та горіхами.

– Хош гельдініз, гюнешчіїм^8, – привітно сказала літня пані. Надійка розгублено підвела очі на колись гарне, але вже зів’яле обличчя. Стіна незнайомих слів знову стояла між нею й цим чужим світом. Але наступної миті той мур утретє за день дав тріщину.

– Яке ж янголятко… – усміхнулася літня пані, й Надійка стрепенулася, бо ці слова прозвучали українською.

– Хош гельдініз, гюнешчіїм, – повторила жінка. – Ласкаво просимо, моє сонечко!

На очі дівчинці знову навернулися сльози, хоча ще у дорозі, в одному з темних кутків тих нічних пристановищ, вона зареклася плакати на людях. Але було у цій літній жінці, в її таких рідних словах щось тепле й щире. І від того ставало невимовно гірко, бо ж туга за домом прокидалася з новою силою.

– Не плач, не плач, маленька, – жінка заходилася заспокоювати дівчинку. – Ну ж бо, годі! Годі! – її теплі долоні ніжно торкнулися мокрих дитячих щік. – Усі ми тут пережили те саме. Заспокойся й намагайсь якнайшвидше пристосуватися до нового життя. Тепер ми – твоя родина, – показуючи на служниць, сказала вона.

Коли схлипування нещасної стихли, жінка підвела Надійчине підборіддя, обтерла її мокрі щоки хусткою й змусила подивитися собі в очі.

– Мене звати Еміне. Повтори!

– Еміне… Яке гарне ім’я, – сказала дівчинка.

– Молодець! – усміхнулась Еміне й відпустила її. – У твоєму віці я була Ольгою й жила біля Львова. А зараз – тут, у Константинополі^9. Допомагаю сестрі султана Мурада.

Якусь мить Надійка осмислювала цю дивовижну інформацію. Знала, що чимало її земляків потрапляли в ясир. Тепер і вона стала полонянкою. А ось побачила на власні очі ще одну українку, яка прожила на чужині вже багато років. Як їй велося тут? Але потім думки заполонила наступна порція незвичної інформації.

– Сестрі султана? – здивувалася Надійка.

– Так! Нашу пані звати Берназ Атіке, – відповіла Еміне й додала вже суворіше: – Будеш вірно служити їй ― зможеш прожити спокійне, безтурботне життя.

Надійчині очі уп’ялися в долівку.

– Прожити як полонянка? – прошепотіла.

– Як маленька рабиня, котра є власністю родини султана, – холодним голосом уточнила Еміне. Але відразу ж пом’якшала й додала веселіше: – Та якщо будеш дбайливо виконувати всі її вимоги й старанно вчитися, зможеш не лише визволитися з пут рабства, а й вийти заміж за якогось багатого пашу. Тож надалі не плач і починай призвичаюватися. Гаразд? – уже цілком веселим голосом порадила вона. Але Надійка їй не відповіла. Вона досі дивилася в підлогу.

Утім, наступної миті якась думка таки виринула з тієї каламуті, що оповивала її мозок.

– А ви теж знаєте султана? – злетіло з уст дівчинки, перш ніж вона встигла подумати. Надійка знітилася, зрозумівши, що бовкнула зайве. Але Еміне несподівано кивнула:

– Так, бо була годувальницею Атіке й стала для неї другою матір’ю. Але годі вже нам базікати, – вона заплескала в долоні, підкликаючи служниць. – Нас обох чекає важлива справа!

Що то за важлива справа, Надійка дізналася дуже швидко й заледве не вмерла зі сорому. Дівчинку завели до невеликої кімнати з лавками й наказали роздягнутися.

Надійка не хотіла. Вона не давалася, із усіх сил тримаючи одяг, доки служниці смикали його з різних боків.

– Відчепіться від мене! Ідіть геть! – кричала вона, але її не слухали та й не розуміли.

– Скидай уже це лахміття! – не витримавши, гримнула Еміне. – Його давно треба викинути. А тебе, замазуру, доведеться днів зо три відмивати від бруду.

Надійка почервоніла, мимоволі зиркнула на свої не дуже чисті нігті (мама за такі дала б прочухана!) і – здалася.

Полегшено зітхнувши, служниці забрали її одяг. Лишилася тільки стара сорочка, що вірно служила дівчинці всю довгу дорогу, але потім і вона безшумно впала додолу. Одна з дівчат підібрала гору мотлоху і, бридливо тримаючи його на витягнутих руках, понесла з кімнати.

Надійка стояла голісінька, кутаючись у довге світле волосся й проводжаючи поглядом свої бідолашні речі – останнє, що залишилося від її дому. Тепер і це в неї відібрали.

– Взуйся, – Ольга-Еміне вказала на дерев’яне взуття. Дівчинка втупилася в досі не бачене. Таких черевиків вона навіть не уявляла. З різьбленим візерунком, без закаблуків, лиш із широкою перетинкою спереду, взуття мало по два підбори відразу – під п’яткою та під носком.

– Хутчіше! – поквапила Ольга-Еміне.

Надійка злякалася, що впаде, взувши такі одоробла. Вона обережно встромила ноги в дивні черевики й одразу ж стала на півголови вищою.

Дівчинку загорнули в м’який рушник і підвели до міцних дверей. Ідучи, вона смішно дріботіла ніжками: цок-цок-цок!

Двері прочинилися, й за ними Надійка побачила простору кімнату з білого мармуру. Пара огорнула її густою поволокою. Десь у глибині кімнати дзюрчала вода.

– У хамамі, – повчально заговорила Еміне, – тіло очищається від бруду, а голова від поганих думок.

Щойно Надійка замислилися, від яких поганих думок її слід очиститись, як зненацька їй на голову вихлюпнули повний казан теплої води. Від несподіванки дівчинка зойкнула, а служниці поруч тихо засміялися. Не давши оговтатись, її облили ще раз, але вже холодною водою, від якої аж забриніло у вухах.

Доки дівчинка протирала очі, хтось підхопив її і переніс до великого білого каменя. Там на неї знову полилися струмені теплої водички. Одна з жінок почала терти Надійчине тіло чимось шорстким. Було трішки лоскотно, але приємно. Чи не вперше за останні місяці Надійка мимоволі засміялася. Жінки навколо заусміхались у відповідь. Тіло дівчинки огорнула пухнаста піна, руками й ногами розлилася така приємна втома, що навіть не хотілося розплющувати очі.

Підвестися з місця Надійку змусили нові потоки теплої води і вправні руки, які перекинули її розімліле тіло на спину. Дівчинка розплющила очі й ледь не зомліла, побачивши перед собою дебелу чорношкіру жінку.

– Не бійся, – почула вона голос Ольги-Еміне. – Це наша банщиця й цілителька Зейнеб. Вона з Каїра.

Дівчинка вже не мала сил ні лякатися, ні про щось розпитувати. Тілом знову розливалася солодка млість, якій неможливо було опиратись. І тоді вперше за довгі місяці сліз і тривожних ночей вона провалилась у по-справжньому глибокий сон…

Отямилася Надійка в іншій кімнаті. Тут уже не було пари й дзюрчання води. Крізь ґратчасті віконця вгорі лилися сонячні промені, наповнюючи простір золотавим світлом. Дівчинку загорнули в накидку з червоною вишивкою й торочками, і це вбрання мимоволі нагадало їй про мамині рушники.

Десь поряд лунала тиха тужлива пісня. Її безкінечна мелодія була ніби вітром, що линув над безкраїми степами, хвилюючи високу траву-ковилу, зеленими гірськими хребтами, темними лісами та бурхливими річками, котрі Надійка бачила дорогою сюди. Співала молода чорнява служниця. Вона кінчиками пальців торкалася струн інструмента, що трохи нагадував кобзу сліпих кобзарів.

Надійка згадала, як разом із татом-ковалем їздила базарювати до Хотина. Йосипа тоді залишили вдома, бо був ще дуже маленький. У Хотині дівчинка вперше побачила сліпого чоловіка, який своїм співом зібрав навколо себе чималий натовп. Усі слухали пісень, що зринали з уст сивочолого кобзаря. Він співав про славні походи козаків, про страшну долю українських бранок і бранців. Надійка стояла й уявляла, як хижі нападники беруть їх із Йосипом у полон, але вона обдурює їх та втікає, рятуючи малого брата, а тоді приїздять козаки й карають усіх лиходіїв на горло. Один з них, гарний молодий джура, підсаджує її з братиком на вороного коня й відвозить до мами з татом.

Згадавши цю свою дитячу вигадку, Надійка гірко всміхнулася. Потрапивши у полон, вона була лише безпорадною билинкою, яку підхопив і поніс невідомо куди потік лихої долі, й не було ні шансу на втечу, ні джури-рятівника. Тільки думка про те, що мама з татом і малий Йосип лишилися там, живі, не давала розірватись її серцю.

– Ти прокинулася, Умут? – запитала Еміне. Вона була серед жінок, які в таких самих рушниках із торочками відпочивали в глибині кімнати. Млосно розкинувшись на лавах, вони попивали з чаш і тихо перемовлялися під звуки музики.

Еміне зробила Зейнеб знак рукою, і поруч з дівчинкою на маленькому круглому столикові миттю постав кухлик темного узвару.

– Це шуруп^10. Пий, Умут! Він збадьорить тебе, – наполягла Еміне. – Бо ти зовсім квола.

Пити дівчинці не хотілося, її від слабкості й утоми сильно хилило на сон.

– Давай, підводься, треба тебе як слід причесати, – не вгамовувалась Еміне, знімаючи намотаний на голову дівчинки рушник. З-під нього вислизнули золотисті хвилі м’якого, як весняна травиця, волосся. Поки Еміне чесала дівчинці коси, ті поволі висихали. Служниці зітхали від захвату, дивлячись на золотоплин, що огортав дівчинку.

– А тепер ходімо поглянути на твоє нове вбрання, – задоволено додала Еміне й повела дівчинку до виходу.

Старша служниця відвела Надійку до іншої кімнати й заходилася біля одягу. Її змусили надягти чудернацькі білі шаровари, легкі, як пух. Тоді Еміне натягнула на дівчинку тонку білу сорочку до колін. На сорочку вдягнули багряну камізельку з поворозочками, на ноги – м’які оксамитові капці із задертими догори носиками, а на голову – кумедну шапочку з блискучим дріб’язком, схожим чи то на монетки, чи то на дзвіночки – Надійка ніяк не могла роздивитися, бо ж Еміне крутила її на всі боки.

Нарешті жінка підштовхнула до великого дзеркала, оповитого різьбленою дерев’яною рамою. Надійка охнула. З люстра на неї дивилася справжнісінька туркеня. І лише золотаве волосся, заплетене у дві довгі коси, та великі блакитні очі, блиск яких дивовижно підкреслили сонячні промені, що просочувалися крізь дерев’яні ґратки на вікнах, виказували її українське походження.

– Як же тобі личить, кушчуум^11, – сплеснула в долоні Еміне.

«От би побачила мене в такому вбранні Наталочка… Уявляю, як би вона з мене реготала!» – Згадавши про подругу, Надійка засяяла світлою усмішкою.

– Бачу, Умут, тобі подобається. Деїль мі?12

Надійка кивнула «дзвінкою» голівкою. В душі у неї все бриніло від сміху з цього несподіваного перевтілення. Утім, дивний одяг був зручним та приємним до тіла. Тому, смиренно підперезавшись врученою квітчастою хустиною, дівчинка покірно попрямувала за Еміне до жінок, які так само вже вбрались у схожий одяг. Побачивши її, вони схвально закивали головами, прикрашеними квітами й рожевими стрічками:

– Чок гюзель! Чок гюзель!13

Служниці розсілися навколо маленьких круглих столиків. На них подали їжу на блискучих тарелях. До такої ж компанії молодих жінок підсадили й Надійку.

Жінки сиділи на великих твердих подушках, розкиданих на підлозі. Хоч як дівчинка намагалася вмоститися на них, їй ніяк не вдавалося підібгати під себе ноги. Вони стирчали з-під столика, як вуха в зайця. Це втішало молодих жінок, але Надійці було не до їхніх жартиків. Її вабили смачні запахи, що линули зі столу.

– Поїш, Умут, чорби^14. Вона заспокоїть шлунок, – наполягала Еміне, підсовуючи до дівчинки жовту юшку. – А потім скуштуй плов. Це – найсмачніша наша страва.

Щодо цього Надійка не мала ні краплинки сумнівів, бо ж уже навіть пахощі зводили її з розуму. От тільки не розуміла, як можна їсти цю кашу з м’ясом руками? Матуся за таке на неї з Йосипом нагримала б і залишила без вечері.

На щастя, для рідкої їжі Надійці дали дерев’яну ложку. Зітхнула з полегкістю: не доведеться бруднити руки! А вже куштувати її точно було значно приємніше, ніж мовчки облизуватися, дивлячись, як жінки їдять плов.

Чорба виявилася приємною на смак і значно гострішою за мамину юшку. Із нею було швидко покінчено. Надійка замислилась, як їй чемно відмовитися від плову. Вона нізащо не хотіла їсти його руками. Та й зіпсувати ненароком новий одяг масними пальцями було страшно, бо ж невідомо, як на таке зреагує Еміне.

Ситуацію врятувала Зейнеб. Вона піднесла жінкам мисочку з водою, і вони заходились ополіскувати пальці після жирної їжі, а тоді старанно витерли їх білими, з делікатною вишивкою, рушничками. Надійка заспокоїлася й нарешті наважилася вщипнути маленьку грудочку пахучого плову.

Він виявився масним не лише на вигляд, а й на смак, і мав гіркуватий присмак трав. Прожувавши його, дівчинка відчула, що вже й наїлася. Вона помила й витерла руки, а відтак сиділа мовчки, як наполохана жабка, споглядаючи за жінками.

Задивившись на них, Надійка не помітила, коли на столику перед нею опинився кухлик з напоєм, який тут називали хощаф^15. Він був прохолодним та солодким. Після ситного плову такий напій освіжив подих і втамував спрагу.

Трапеза завершилась, але ніхто з присутніх не наважився вийти з-за столу доти, доки не підвелась Еміне. Відтак жінки почали розходитися.

III

Надійці звеліли йти слідом за Еміне. Довелося залишити затишні приміщення хамаму, пройти вузьким коридором до камінних сходів, потім піднятися на другий поверх до просторої вітальні. Стіни кімнати були вкриті тендітними візерунками – гілочки дерев перепліталися з квітами й стеблинами заморських рослин. Біля вікон мерехтіла яскрава мозаїка з блакитних квітів. Дівчинка вже бачила подібну в тому великому палаці, де живуть темнокосі дівчата, галасливі чорнопикі євнухи та прекрасна своєю величчю жінка.

– Це мати султана – валіде Махпейкер Кьосем, – пояснила Еміне. Надійці відібрало мову.

«Тож я бачилася зі справжньою бусурманською царицею, – схвильовано подумала вона. – От би похвалитися такою зустріччю Наталці! Вона померла б од заздрощів».

При згадці про дім мимовільна усмішка сповзла з обличчя дівчинки й розвіялась, як дим.

Молода пані Атіке сиділа на м’якому низенькому диванчику, які тут стояли попід вікнами. Цього разу вона була без накидки, у бузкового кольору сукні, одягненій поверх золотистих шароварів на довгу, оторочену ніжним мереживом рожеву сорочку. В її густому каштановому волоссі красувалася вплетена нитка великих рожево-білих перлів, а біля шиї на сукні виблискував на світлі багряний, як кров, камінець у витонченій золотій оправі. У руках жінка тримала білий рушничок, котрий вправно проколювала голкою зі срібною ниткою, вишиваючи хвилясті візерунки.

Еміне звеліла Надійці схилити перед султаною Атіке голову. Прикраси дзенькнули, і дівчинка застигла в поклоні. Еміне звернулася до господині незрозумілою мовою.

– Яклаш кизим^16, – промовила пані й зробила знак рукою.

– Підійди, – тихо переклала Еміне.

Серце Надійки билося сполоханою пташкою. Але вона покірно наблизилася до пані.

Атіке уважно розглядала дівчинку. В сплутаний клубок почуттів усередині у Надійки вплелася червона нитка сорому. Її знову розглядали, мов козу на ярмарку, і вона тріпотіла від думки, що, можливо, наступної миті господиня вирішить її долю якось по-своєму. Але несподівано зрозуміла, що хоче сподобатися цій гарній пані. Вона належала султані як рабиня, але не відчувала до неї злості, як до своїх викрадачів. Пані була красивою і доброю, принаймні, так дівчинці здавалося.

Дивлячись на вимиту й прибрану по-новому Надійку, Атіке усміхнулася й повторила мелодійним голосом те саме, що раніше казали в хамамі жінки.

– Чок гюзель!17

…Відтак зустрічі Надійки із султаною Атіке почастішали. Дівчинка дізналася, що господиня заміжня, але її чоловіка чомусь ніколи не бувало вдома. Щодня після того, як Надійка допомагала прислузі розносити і ставити на стіл наїдки й напої для Атіке, султана веліла їй сідати поруч та гаптувати рушники. Так вона хотіла дізнатись, як Надійка володіє голкою.

Дівчинка показала їй усе, що знала з маминої науки. Переконавшись, що Надійці відомі основи, султана взялася вчити її османської вишивки. Це було непросто, але зрештою дівчинка опанувала й це ремесло. Вона почервоніла від задоволення, почувши з уст пані щиру похвалу. Невдовзі з-під маленьких рук уже виходили вишиті рушнички й навіть скатертини.

Потроху Надійка починала розуміти османську мову. Із цим дуже допомагала Еміне, яка говорила українською й перекладала незнайомі слова.

Одного дня – на той час Надійка вже вправно щебетала османською – султана вирішила навчити її читати. Тато й мама дівчинки читати вміли, але її навчити не встигли. Для цього треба було мати книжку. А книжки в їхньому селі були тільки в панотця у храмі.

Їхня церква того літа згоріла. Загорілася, коли в неї сліпої літньої ночі влучила блискавка. Спалахнула, мов факел, і невдовзі перетворилася на попелище. Люди витлумачили те як недобрий знак. А потім почалися татарські набіги. Зайди не щадили нічого на своєму шляху. Грабували, палили, вбивали, забирали в ясир молодих дівчат та хлопців. Серед них опинилася й маленька Надійка.

І от тепер вона мешкає в цьому османському палаці, поруч із сестрою самого султана, про якого тут не стихають балачки. Що з його величних, хоробрих, а часом жорстоких учинків було правдою, Надійка не знала. Розповідали, що навіть войовничі й завжди невдоволені яничари^18, які, здавалося, вже готові були бунтувати, вгамувалися й притихли, злякавшись суворого характеру правителя. Султан жорстоко карав їх за непослух, надто ж коли йшлося про споживання кави у кав’ярнях. За його наказом ті були зачинені в усіх містах Османської імперії. Султан вважав, що вони розбещують османських воїнів, які за кавою та балачками проводять більше часу, ніж на тренуваннях, а тому стають ледачими й непридатними до бою.

Мурад Четвертий був войовничим султаном. Спершу він покарав заколотників у Східній Анатолії, Багдаді, Лівані, Криму та Ємені, котрими в більшості випадків були місцеві губернатори – бейлербеї. При цьому він стратив десятки тисяч людей. Майном скараних султан наповнив державну скарбницю. В Османській імперії протягом останніх років його правління панували після кривавих повстань та переворотів мир і спокій. Війну османи несли до Ірану. Наробивши там чимало лиха, яничари на чолі зі султаном узяли Єреван і Тебриз, а потім відвоювали Багдад й Арабський Ірак. Мурад Четвертий вів успішні війни і з українськими козаками, які чинили руйнівні напади на володіння османів. Він навіть венеціанців змусив погодитися на невигідний для них мир.

Про все це жваво розповідали Надійці султана Атіке та Еміне. А згодом дівчинка й сама змогла вивчати багато нового, коли навчилася читати однією з прадавніх мов світу – арабською. Ця мова підкорялася багатьом складним правилам, і чимало з них ще вислизали від неї.

Із книжок Надійка почала дізнаватися про віру османів – іслам, їхні звичаї, історію та порядки. Одного дня її познайомили з наставником – старим і добрим дідусем із сивою бородою, який розтлумачував їй тексти священного писання мусульман. Він ніколи не сварився на Надійку, лише журив її, коли вона відволікалася від навчання, дивлячись на метелика у вікні чи пірнувши в якусь свою думку. Надійці ставало соромно, і вона поверталася до занять.

– Коран передав нам через пророка Магомета Аллах для того, щоби кожна людина могла налагодити стосунки з Ним, із самим собою і людьми, виконуючи свою життєву місію так, як цього бажає Аллах, – пояснював Надійці учитель.

Коли ж дівчинка занурилася в читання, то дізналася, що Аллах являв людям не тільки Коран, а й Тору, Євангеліє, Псалтир і Сувої. Коран був явлений Магомету, Тора, за якою пророки творили суд для юдеїв, – Мусі; Євангеліє, що є керівництвом і пересторогою для покірних обов’язку, – Ісі; Псалтир – Дауду; Сувої – Ібрагіму та Мусі.

Прочитавши це, Надійка раптом збагнула, що чула про цих давніх пророків ще вдома. От тільки їхні імена тут, на чужій землі, промовляли інакше: Авраама називали Ібрагімом, а Мойсея та Ісуса – Мусою й Ісою. Лише ім’я першого чоловіка на землі, Адама, звучало у Біблії і Корані однаково. В османів це слово означало «чоловік», «людина».

Хоча Коран і був схожий з Біблією, з нього Надійка дізналася чимало нових історій, викладених дуже красномовним способом, з усією милозвучністю арабської мови.

Її захопили аяти^19, в яких спеціальний знак у тексті вказував на те, що слід домислювати його закінчення, враховуючи риму. «Це не Аллах вчинив несправедливо з ними, це вони самі були несправедливі до себе», – читала дівчинка сто сімнадцятий аят третьої сури. Їй подобалося домислювати, як він має завершитися. Його рядки римувалися. Перший закінчувався словом «халідун», другий – «язлімун». Завершення арабською їй було неважко вигадати.

Захоплена грою слів, дівчинка читала у п’ятдесят п’ятій сурі Корану: «І небо високо здійняв Він, і встановив міру, щоб не порушували ви міри. Зважуйте ж справедливо, та не занижуйте міри!». Рядок закінчувався словом «алмізан». При цьому в сьомому аяті воно означало «справедливість», у восьмому – «міру», а в дев’ятому – «все, що зважують та вимірюють».

Вона помітила, що арабське слово «ас-са’ат», яке означало «час», у 55 аяті 30-ї сури мало різні значення. «Того Дня, коли настане Час, грішники (побачивши тривалість Судного Дня) присягатимуться, що пробули (на землі чи в могилі) не більше години. Як вони заблукали!». Це був і просто час, що його Надійка стільки проводила за навчанням, і короткий проміжок, як той, котрим їй тепер здавалося усе попереднє життя. Але це був і Судний День, якого дівчинка боялася і не хотіла, щоб він наставав дуже швидко.

Перший та другий аяти дев’яносто шостої сури Надійку захоплювали і лякали. «Читай в ім’я Господа твого, Котрий створив! Створив людину зі згустку крові». Слова «створив» (халяк) і «згусток крові» (аляк) римувалися.

Літери чергувалися, звуки загравали один з одним, слова ховали приховані значення і виблискували багатозначністю, як коштовності султани Атіке у світлі вогнів. Читаючи про Творця, який створив ніч та день, сонце та місяць, і про те, як «усі вони плинуть небосхилом», дівчинка не могла повірити, що пророк Магомет, передаючи ці слова від Аллаха людям, був неписьменним.

Її подив учитель розвіяв словами з Корану.

– Невже ти не бачиш, як Аллах наводить притчі? Добре слово схоже на добре дерево, корінь якого міцний, а гілки сягають неба. Воно постійно дає плоди з дозволу Господа його. Аллах наводить притчі для людей – можливо, вони замисляться.

За його словами, жодна з книг не могла дорівнятися до Корану.

Надійка думала про те, що мусульмани дуже шанують свого єдиного бога – Аллаха. Вони молилися йому щонайменше п’ять разів на день. Ішли на молитву, до якої закликали їх муедзини, до мечетей, котрих у Константинополі було безліч.

Дорогою на базар чи в палац, супроводжуючи свою ласкаву пані, Надійка намагалася порахувати ошатні будівлі білих джамій^20, поряд з якими проколювали небесну синь загострені мінарети. За ці нетривалі поїздки вона налічила сотню мусульманських храмів.

Посеред міста коштовним самоцвітом застигла мечеть Святої Софії. Султана сказала, що її збудували дуже давно ще візантійці.

– Велична, так? – запитала Атіке.

– Так, моя пані, – скромно відповіла Надійка і з подивом дізналася, що мечеть колись була найбільшою у світі церквою.

– Усередині, як ти переконаєшся, про це вже ніщо не нагадує, – розповідала Атіке. – Золоті мозаїки із зображенням Іси та інших християнських пророків замалювали, коли мусульмани взяли Константинополь. Ходімо, помолимося!

Від побаченої краси вітражів, могутніх мармурових колон і арок та неймовірних розмірів купола дівчинці перехопило подих. Вона відчула себе маленькою мурашкою, яка загубилася у світлі тисяч свічок, що освітлювали неосяжні стіни. Такого з нею ще не траплялося в мечетях, до яких полюбляла, на відміну від інших жінок султанської родини, навідуватись її освічена й добра пані. А їх у Константинополі, за словами султани Атіке, було близько двох тисяч, а може, й більше, бо ніхто спеціально не рахував. Кожен заможний мусульманин вважав за потрібне побудувати за життя мечеть для парафіян. Особливо плідно такі бажання втілювали у життя багаті паші, беї, великі візири та султани, а також їхні дружини, сестри, доньки й матері.

Наступного дня, під час чергової подорожі до палацу, султана Атіке забажала проїхатися зі своєю маленькою рабинею містом. Невдовзі їхня гарба, зробивши великий гак, опинилася біля старого базару, де стояла збудована майже сто років тому мечеть.

– Поглянь, – звеліла султана Атіке. – Поряд із мечеттю стоїть лікарня. А це – їдальні для бідних і школи, де діти вчаться читати й вивчають Коран. Усе це збудувала твоя співвітчизниця, дружина великого султана Сулеймана Кануні^21 Хюррем. До неї ніхто зі султанського гарему, навіть валіде, не наважувався зводити храми в Константинополі. Жінки робили це в провінціях, де жили зі своїми дітьми – синами султанів. Хюррем уперше порушила цю традицію. І ось вона, мечеть Хасекі!22

Про Хюррем теж можна було почути не раз у домі султани Атіке. Пліткували, що вона була з родини небагатого священика з містечка Рогатин. Хоча дружина Сулеймана старанно приховувала своє походження від нащадків і переконувала усіх, що ледве не королівського роду. Через славу коханої жінки великого Османа про неї пліткували європейські посли та купці, які називали її Роксоланою, бо ж вона була родом із Роксоланії, з українських земель. У дитинстві її, як і Надійку, викрали татари й віддали до султанського гарему. Згодом, завоювавши серце султана й народивши йому дітей, вона стала найвпливовішою жінкою у світі.

– Люба пані, я дізналася, що мусульманам можна, на відміну від християн, мати чотири жони. А султанові – ще й величезний гарем, в якому до його послуг є безліч гарних молодих рабинь з усього світу. Як же ж султан Сулейман міг полюбити лише одну Хюррем? – дивувалася Надійка.

– Султан Сулейман і справді був з юності ласим до жінок, – відповіла султана Атіке. – Ще коли він був шехзаде^23, то мав декілька улюблениць. Усі вони народжували йому дітей, але ті помирали маленькими. До сходження Сулеймана на трон дожив лише син від прекрасної, як місяць, Махідевран^24. Через нев’янучу вроду її ще називали Гюльбахар^25. Вона була знатного роду – донькою черкеського князя Айдара Темрюка – і потрапила до гарему Сулеймана завдяки його матінці – Айше Хафсі, у жилах якої, крім кримської крові^26, текла ще й черкеська. Але доля виявилася не такою прихильною до Махідевран, як до Хюррем.

– Чому так? – не вгамовувалася Надійка. Султані Атіке, здавалось, її цікавість лише подобалася. Вона охоче розповідала історію свого роду й робила це так майстерно, що дівчинка слухала ледь не з відкритим ротом.

– Завоювавши серце султана, Гюльбахар, на відміну від своєї суперниці, не змогла втримати його. Із появою Хюррем нещастя так і сипалися на бідолашну Махідевран. Її діти помирали маленькими. Вона весь час плакала і скаржилася султанові. А Хюррем була веселою, привітною і палкою в коханні. Згодом доля завдала Махідевран найбільшого удару. Єдиний її син, який вижив, Мустафа, мав стати Сулеймановим спадкоємцем. Але його стратили за батьковим наказом. Кануні боявся, що син повстане проти нього. Кажуть, вони були дуже схожі за вдачею.

– Але доля Хюррем теж не була легкою… – сказала Надійка.

Атіке-султан кивнула.

– Вона зазнала багато горя, захищаючись од прихильників Махідевран та Мустафи. І Хюррем знала: якщо її чоловік помре від рани в поході чи його підступно вб’ють заколотники, її синів стратять. Таким був закон престолонаслідування султана Мехмеда Фатіха (Завойовника). Новий султан мав право вбити своїх молодших братів, щоби вберегтися від суперечок та війни за трон.

– Султан Сулейман кохав Хюррем аж до смерті? – замріяно запитала дівчинка.

– Запам’ятай, мала пташко, краса кожної жінки з роками в’яне, як квітка, і лише розум та життєва мудрість дають їй змогу зачарувати коханого на все життя, – сказала Атіке і, всміхнувшись, взяла дівчинку за підборіддя. – Тому Хюррем наполегливо вчилася читати та писати османською, арабською і перською мовами.

Зрозумівши натяк, що їй слід вчитися більше, Надійка почервоніла й кивнула своїй пані.

– Вона писала своєму Мухіббі^27 прекрасні, сповнені туги та смутку газелі^28 й піднесені, урочисті рубаї^29, – замріяним і трохи сумним голосом розповідала Атіке Султан. – І правитель до смерті своєї коханої Хюррем не прагнув інших жінок…

На вулиці була пізня осінь, і смеркати починало швидко. Удень ще яскраве сонце дарувало тепле проміння, а дерева й кущі в саду стояли вкриті золотим та червоним листям, але надвечір у палаці й великому домі султани Атіке ставало холодно. Надійка думала, що на її батьківщині заморозки вже побили траву, а птахи давненько відлетіли у вирій. Сильний вітер зірвав жовте листя, а холодний дощ розмочив дороги. У такі дні Надійчина мама пряла вовну з кужеля, а дівчинка любила тулитися до теплої печі, перебираючи насіння на весну. В печі весело потріскував хмиз та дрова, і солодко мріялося… Про що? Ну, от хоч би про того чорнявого, котрий просився до батька в учні. Того дня він так задивився на Надійку, яка йшла з матір’ю в урочистому вбранні до церкви на службу, що перечепився через камінь і ледве не впав.

Але не було вже поряд ані тата, ні мами, ні маленького братика, ні чорнявого хлопця, який колись стане ковалем. Як не було за вікном холодного осіннього дощу, а панував спокійний теплий осінній вечір із гостророгим місяцем та зірками в небі. Сонбахар, пізня весна, як кажуть османи.

Уночі Надійці наснилося, що вона – Хюррем. Сидячи в темній кімнаті, вона силувалася скласти поетичне послання Сулейманові, але слова втікали, розповзалися навсібіч, як жучки, а поруч стояла пихата Махідевран і гиденько хихотіла, обзиваючи її нездарою. Сповнена відчаю й невимовної туги, дівчинка прокинулася. Нехай, вона теж вивчить перську мову й навчиться віршувати, думала Надійка, хоча ніколи й не опиниться на місці Хюррем.

Утім, хто знає, можливо, і на неї чекає якась неймовірна доля. Адже недаремно валіде виділила її з-поміж інших дівчат і наказала своїй доні наглядати за нею. А мудра султана Атіке не приховує своєї прихильності й дбає про неї, як про рідне дитя.

Підвівшись з постелі, дівчинка взяла свій улюблений канун^30 і почала тихенько награвати мелодії придворних музик султана, що були записані нотними знаками. «Це – винахід європейців», – згадувала Надійка слова пані Атіке, яка навчила її не лише читати кучеряві арабські літери, а й розуміти нотний запис. За кожною нотою, схожою на зернятко маку, був захований звук, який зринав з-під її пальців. І так, перебираючи струни, вона зустріла теплий і обнадійливий світанок нового дня.

IV

Холодної лютневої ночі в палаці Топкапи ніхто
не спав. У всіх вікнах гарему полохливо миготіли свічки. Придворний люд і гаремні жінки безперервно читали Коран та молилися за султана Мурада Четвертого, який у своїх покоях бився в страшній гарячці. З його чола на розшиті золотом подушки стікав холодний піт, а вуста шепотіли нерозбірливі слова.

Поряд із султаном була його мати, Махпейкер Кьосем. Хоч як ця сильна й горда жінка намагалася стримувати сльози, що роздирали її душу, по ніжних щоках котилися два солоних струмочки. Серце валіде стискалося від жахливої думки, що може втратити свого такого молодого сина назавжди. Він на її очах згорав від сильного жару. В кімнаті метушилися слуги й лікарі, кидаючи на блискучі стіни полохливі тіні, але вбита горем жінка нікого не помічала. Вона молила Аллаха не забирати в неї її сина. Кьосем знала, що таке втрачати дітей.

Смерть любила їхній рід. Спершу вона прийшла за її пасинками. Чотири роки тому за наказом Мурада Четвертого, який зараз конав на передсмертному ложі, вбили двадцятидворічного Сулеймана. Його разом з молодшим братом Баязидом стратили вірні люди її первістка – паша Байрам та Дуче Мехмед-ага^31. Отримавши радісну звістку про те, що османи захопили Єреван під час іранського походу, вони одержали й страшний наказ. Убивці пред’явили документ охоронцям палацу й без жодного спротиву зайшли до кімнат, де утримувалися шехзаде Баязид і Сулейман. Їх силою витягли до коридору й затягнули на їхніх шиях шовкові мотузки. Життя покинуло їхні нагло страчені тіла під гучне святкування перемоги султана над іранцями перед вікнами палацу.

Про вбивство шехзаде Махпейкер Кьосем дізналася в розпал веселощів. Стіни похитнулися, кров відлинула від серця. Але жінка не перший рік жила в палаці. Вона швидко опанувала себе. Тепер навіть найвірніші слуги не помітили б на її обличчі й крихти емоцій. Воно нагадувало застиглу маску, прекрасну та незворушну, як і завжди. Махпейкер Кьосем холоднокровно роздала накази. Слід було організувати таємні похорони, аби ніхто за межами цих стін про них ані шелеснув.

Та звістка про страту, одначе, просочилася крізь стіни Топкапи. І вже наступного дня мешканці Константинополя переказували одне одному жахливу історію вбивства в палаці. Одні ласували подробицями їхньої страти. Інші жахалися від думки про жорстокість молодого султана та не заздрили його матері, яка змушена була жити поряд із сином-братовбивцею. Зрештою, святкування перемоги над іранським військом усе ж було затьмарене.

Валіде Махпейкер Кьосем тепер остерігалася свого старшого сина. Вона розуміла, що її хлопчика спотворила влада. Цю владу він отримав завдяки її ж чималому впливу, її золоту, її нашіптуванням і обіцянкам. Уночі, знемагаючи від безсоння, скинувши покрови холоду й незворушності, жінка думала, що це вона, вона й ніхто інший, зробила з нього братовбивцю, нехай помилує їх обох Аллах. Мурад ще в дитинстві бачив, що яничари вчинили з його зведеним старшим братом од першої дружини його батька Махфіруз – султаном Османом Другим. Хлопчики були дуже близькі. Мурад залишився живим і став султаном тільки завдяки тому, що Осман, зійшовши на престол, не стратив його на вимогу закону Мехмеда Фатіха, а відправив разом з матір’ю та її молодшими синами до Старого палацу. Мурадові ж забракло такого милосердя.

Добре серце Османа Другого виявилося його ворогом. Довірившись йому, він став жертвою палацових інтриг. І вона, знову ж вона, валіде Махпейкер Кьосем, вистелила йому цю стежку. Чи ж це не вона підкуповувала яничарських командирів та підбурювала їх повстати проти султана? І Кьосем свого досягла. Османа скинули з престолу. Але не вбили, ні. Принаймні, не відразу. Тут Кьосем віддавала собі належне. Уперше в історії імперії піддані ув’язнили свого султана, зробивши його бранцем холодних стін у замку Єдікуле.

Коли Османа Другого все ж стратили, султанський трон вдруге за своє життя посів син Мехмеда Третього – божевільний Мустафа Перший. Як і за першого правління, Мустафа не втримався на престолі більше півроку. Цей бідолаха не міг дати ради державним справам, а піддані не могли дати ради з ним самим. Махпейкер Кьосем доклала всіх зусиль, аби на його місце посадили її тринадцятирічного Мурада. А доки її хлопчик мужнів і грався в забавки, вона керувала імперією замість нього.

Згодом син подорослішав і перестав дослухатися до порад своєї валіде. Його жага самостійності остаточно взяла гору під час іранського походу. Він сам очолив його, викликавши захват у жителів Константинополя. Ті вже й забули, коли їхні султани востаннє ходили разом з військом у переможні походи. Розніжені та ліниві, правителі марнували життя в гаремі, розважаючись із рабинями, і показувалися на людях лише під час п’ятничних молитов та великих свят.

Відчувши всю повноту влади, Мурад Четвертий почав мстити яничарам за страченого старшого брата, обклавши їх заборонами на розваги, на каву, і жорстоко карав за порушення. Щоправда, і він був не проти зазирнути в чарку, надто під час бесід із мудрецями та підлабузниками. Валіде добре знала про всі ці посиденьки в супроводі музик, що швидко переростали у справжні пиятики. Вона повторювала, що до добра таке не доведе. І напророчила? Після гульбища на честь узяття Багдада султан Мурад дорогою додому зліг. Нажахані лікарі поставили його на ноги й заборонили пити. Та чи ж він послухав?

Повернення Мурада до Константинополя було тріумфальним. Переможець персів! Великий султан! Народ на вулицях божеволів. А їхній правитель зібрав банкет. Спершу в павільйоні паші Сінана у Топкапи, а потім переніс бучне святкування, бо ж ті стіни вже не ладні були його вмістити, до палацу паші Сіляхдара Мустафи на площі Іподром. Що казати, він просто переїхав туди разом зі своїми друзями, котрі любили п’яні розваги.

Того дня Махпейкер Кьосем й отримала страшну звістку про страту свого середнього сина Касима, близнюка Атіке. Як він посмів? Вона у відчаї кинулася до покоїв султана. Не тямлячи себе з горя, була готова… На що?! Але замість жорстокого ката, на якого перетворився її син, валіде застала хворого, що вже не мав сил боротися зі смертю. Невже її гіркі думки перетворилися на прокляття? Невже її невимовлені, зачаєні у відчаї слова влетіли у вуха Аллаха? Махпейкер Кьосем звинувачувала всіх і найперше себе, що проклинала одного сина за вбивство іншого. Коли ж він затих, вона із жахом припала до його грудей, слухаючи биття серця.

– Живий! Мій лев дихає, – мовила з помітним полегшенням.

– Моя султано, – головний лікар говорив пошепки. – Дозвольте відзвітувати вам про стан здоров’я нашого повелителя.

– Кажи, Зейнелябідін-челебі, – гіркота заснувала її думки.

– Стан нашого султана Мурада тяжкий. Ми йому…

– Як таке могло трапитися, лікарю? – перервала його, підвищивши голос. Хворий застогнав.

– На жаль, – зашепотів лікар, – наш повелитель не дослухався до наших порад відмовитися від хмільних напоїв. Він уже мав такий напад гарячки дорогою з Багдада. Але тоді його молодий організм, завдяки волі Аллаха та лікам, поборов цю недугу. І все було б добре, якби… – зам’явся головний лікар.

– Якби що? – з відчаєм у голосі кинула валіде.

– Якби султан під час святкування перемоги не пив… – лікар перевів подих. – Через це хвороба почала прогресувати.

«Це я в усьому винна, – подумки картала себе Махпейкер Кьосем. – Не додивилася, не застерегла. Через смуток та небажання спілкуватись із сином-братовбивцею вчасно не зупинила свого хлопчика від цього смертельного кроку. Він змужнів, почав упиватися владою та свободою й загубив спершу своїх братів, а тепер і себе».

– А я, де ж була я? – плачучи, вголос промовляла вона.

Мурад застогнав і почав щось шепотіти.

– Що… що, мій леве? – з надією в голосі кинулася до нього Махпейкер Кьосем.

– Ібрагім… Убийте шехзаде Ібрагіма і принесіть, покажіть мені його голову, – простогнав крізь сльози султан Мурад.

Махпейкер Кьосем відвернулася, щоб не бачити його обличчя. Зціпивши зуби, вона намагалася побороти в собі страшні почуття до хворого не лише тілом, а й душею сина. Але вже через якусь мить опанувала себе і, звернувшись до головного лікаря, запитала:

– Скільки часу має наш повелитель?

Той зволікав з відповіддю.

– Кажи, ефенді! Від твоєї відповіді зараз залежить майбутнє правлячої династії! – нагримала на нього.

– Хвороба прогресує… Боюся, що наш султан може не дожити до ранку, – зі смутком у голосі сказав лікар, очікуючи на бурхливу реакцію від султани.

Але цього не сталося. Махпейкер Кьосем подумки вже ховала другого сина. Вона зробила легкий помах рукою у бік головного чорного євнуха Сюмбюля-аги. Той підбіг до неї, як побите цуценя, і, припавши до подолу її розкішної сукні, покірно чекав наказів.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.