Ізадор Шарп

за участі Алана Філліпса

FOUR SEASONS:

iсторiя бiзнес-фiлософiї компанії

Оригінальна назва твору: Four Seasons: the story of a business philosophy

Даний переклад опубліковано за узгодженням з Portfolio, підрозділом Penguin Publishing Group, що є складовою Penguin Random House LLC.

Видавництво Фабула

2019

Copyright © Four Seasons Hotels Limited, 2009

© І. Шевченко, пер. з англ., 2019

© «Фабула», макет, 2019

© Видавництво «Ранок», 2019

ISBN 978-617-09-5455-8 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Шарп Ізадор

Ш25 Four Seasons: історія бізнес-філософії компанії / Ізадор Шарп за участі Алана Філліпса; пер. з англ. І. Шевченко. — Харків : Вид-во Ранок» : Фабула, 2019. — 320 с.

ISBN 978-617-09-5450-3

Автор цієї книжки розпочинав свій шлях простим будівельником і навіть у найсміливіших своїх мріях не бачив себе власником усесвітньо відомої мережі готелів. Один з найбільш талановитих бізнесменів нашого часу розповідає історію своєї імперії під назвою Four Seasons. Секрети успіху від Ізадора Шарпа прості: це висока якість, бездоганний сервіс, корпоративна культура і унікальний бренд. Та насамперед це люди, «сила-силенна хороших людей».

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо -і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Схвальні відгуки на книжку «FOUR SEASONS:
історія бізнес-філософії компанії»

Готелі Four Seasons відрізняються від інших. Складається враження, ніби там інша сила тяжіння. Щойно ти потрапляєш усередину, як важкий тягар проблем падає з твоїх плечей. Я часто замислювався над тим, як їм це вдається. Тепер я знаю відповідь. Надихаюча історія.

Морган Фрімен

Незалежно від того, чим ви займаєтесь і скільки заробляєте, Four Seasons дає всім нам безцінний урок.

Том Пітерс, автор книжки «У пошуках досконалості»

Компанія Four Seasons встановила новий стандарт бездоганної якості. Ізадор Шарп — чудовий хлопець!

Дональд Трамп

Я дуже поважаю Ізадора Шарпа та його компанію. Завжди зупиняюсь у готелях мережі Four Seasons. Ця дивовижна книга написана одним з найрозумніших людей, що має хист до будь-якого бізнесу.

Ларі Кінг

Захоплива, динамічна історія людини, яка суттєво змінила готельний бізнес, концепцію гостинності й основи бізнесу як такого.

Дон Тапскотт, автор бестселера
«Вікіноміка: як масове співробітництво змінює все»

Ідеться не про банальну історію грандіозного успіху. Це історія про лідера, наділеного трьома найважливішими якостями ідеального керівника компанії, а саме — вмінням довіряти, чесністю й оптимізмом. Показано, як Ізадор Шарп скористався зазначеними якостями, щоб забезпечити бездоганний сервіс у Four Seasons. Будь-який бізнесмен, що хоче якнайкраще робити свою справу, може наслідувати його приклад.

Ворен Бенніс, почесний викладач економіки,
Університет Південної Каліфорнії, автор книжки «Суд і прозорість»

Блискуча, прониклива, щира книжка. Історія про відданість справі, силу уяви, амбіції та харизму. Four Seasons — символ розкошів і комфорту.

Майкл Сільверстайн, автор бестселера «Навіщо платити більше?»

Цікава і пізнавальна екскурсія фантастичним світом, який Ізадор Шарп створив у Four Seasons. Обов’язково до прочитання всім, хто прагне досконалості і шукає своє покликання.

Роджер Мартін, декан Ротманської школи бізнесу, Університет Торонто

Ізадор Шарп — єдиний бізнесмен нашого покоління, якому вдалося створити унікальний міжнародний бренд, що ототожнюється з бездоганною якістю.

Пітер Мунк, засновник і керівник корпорації Barrick Gold Corporation

Історія Ізадора Шарпа — одна з найдивовижніших історій успіху канадського підприємця, який здобув міжнародне визнання. Ізадор — живий приклад того, яким може і має бути керівник компанії.

Рік Воу, президент і генеральний директор банку Scotiabank

Ізадор Шарп, будучи скромною, розумною, творчою, амбітною людиною з чудовим почуттям гумору, наважився ризикнути і стати найкращим. Очевидно, що його спадщина не обмежується всесвітньо відомою мережею фешенебельних готелів із неперевершеним сервісом. Не менш важливо, що він розробив новий підхід до бізнесу, згідно з яким провідне значення надається людям.

Гордон М. Ніксон, президент і генеральний директор компанії RBC

На мою думку, Ізадор Шарп — один із найрозумніших підприємців в історії
Канади.

Сеймур Шуліч, автор книжки «Розумнішайте: уроки життя і бізнесу»

Талановитий готельєр Ізадор Шарп належить до легендарних особистостей, які здійснили революцію в готельному бізнесі, заслужено розділивши славу з такими гігантами, як Цезар Рітц, Конрад Хілтон і Кеммонс Вілсон. Книжка «Four Seasons: бізнес-філософія компанії» розкриває концепцію Шарпа, який змінив уявлення про готелі, вважаючи їх маленьким оазисом спокою, де гостям пропонується високоякісний сервіс.

Девід Олів, автор книжки «Без ризику немає перемоги»

Щоразу, як я подорожую, я завжди з гордістю відзначаю, що Four Seasons — одна з найкращих готельних мереж у світі — була заснована канадцем Ізадором Шарпом. Це велика честь для Канади.

Джим Патісон, керівник і генеральний директор компанії Jim Pattison Group

Готелі Four Seasons — відображення особистості Ізадора Шарпа — є взірцем першокласного сервісу. Історія видатного бізнесмена, який створив легендарну компанію, служить блискучим прикладом справжнього успіху і наочно демонструє, що треба вперто прямувати до мети і вірити у власні сили навіть за скрутних часів.

Шері Купер, виконавчий віце-президент компанії BMO Financial Group

Присвячується всім нашим колишнім,
нинішнім і майбутнім співробітникам,
які сприяли і надалі сприятимуть успіху
компанії Four Seasons

ПЕРЕДМОВА

Ізадор завжди був мрійником. У школі йому більше подобалося дивитися у вікно, ніж на дошку. Він жадав вирватися на волю, грати в хокей, футбол чи будь-які інші ігри. У вісім років він твердо вирішив стати чемпіоном зі стрибків із жердиною. Його сестра Беатріс терпляче тримала перед ним мітлу, поки хлопчик, розмахуючи держаком для граблів (що слугував йому «жердиною»), цілу годину бігав галявиною, розганяючись перед стрибком. Він анітрохи не сумнівався, що досягне своєї мети. Звичайно, з роками його життєві цілі змінювалися.

«Якщо я не займатимусь стрибками з жердиною, можливо, піду служити в морську піхоту»,— заявив він. Тоді ми воювали з Німеччиною, і хлопці, які були трохи старшими від Іззі, вирушали битися за справу, що здавалася йому важливішою за будь-яку кар’єру. Коли його питають, хто був для нього наставником і прикладом для наслідування, він відповідає: «Чоловіки, які пішли на війну добровольцями. Вони жертвували життям заради своїх принципів».

Позаяк йому не судилося стати героєм війни, Ізадор присвятив себе бізнесу. Безмежно далекий від прагматизму зрілості, він ніколи не забував про свої дитячі мрії. Йому не був притаманний скептицизм, і він не зважав на заклики бути розсудливим. Люди вважали його наївним, дивуючись такому непохитному оптимізму. Може, вони мали рацію. Але саме ця наївність стала йому в пригоді. Іззі довіряв усім. Таким він залишився і донині.

Довіра і щирість лягли в основу Four Seasons. Іззі був яскравим лідером попри те, що не дотримувався загальноприйнятих правил управління компанією і не мав диплома МВА. Він прийняв чимало сміливих рішень, діючи всупереч суспільній думці і порадам експертів. Іззі вперто довіряв власній інтуїції, що ґрунтувалася на багаторічному досвіді. Він не відступає від морального кодексу своєї компанії і цілком переконаний, що його співробітники мають спільні етичні цінності, що надихають їх розвиватися. «Єдина річ, яку ми можемо контролювати,— каже Ізадор,— це наші погляди і ставлення до роботи». Він вірить, що його рішення є правильними,
оскільки керується здоровим глуздом. Боротьба зі скептиками вимагає певної відповідальності, але батьки навчили його бути відповідальним.

Усі ці роки я мала задоволення спостерігати за тим, як він приймає рішення. Іноді я прокидаюсь на світанку і бачу, як він лежить, заклавши руки за голову, і дивиться у стелю, зважуючи різні варіанти. Я знаю, що він знайде правильну відповідь. Автори книжок про бізнес відзначають його «схильність до інновацій» і «системне мислення». Роджер Мартін захоплюється здатністю Ізадора «виношувати дві протилежні ідеї одночасно» й обирати краще, що є в кожній з них, унаслідок чого з’являється третя, цікавіша ідея.

Мені страшенно подобається слухати, як Іззі виступає перед персоналом готелів під час своїх поїздок (як кажуть євреї, я відчуваю «нахес»[1]). Його промови вже стали легендарними. Він напівсидить на високому стільці, спираючись однією ногою об перекладину; вишуканий костюм підкреслює струнку фігуру; можете не сумніватися, що колір його запонок — лаванда чи топаз — збігається з кольором краватки. Харизматичний оратор, він нагадує ведучого вечірніх новин. Хай яким би втомленим був Іззі (часом йому доводиться відвідувати п’ятнадцять готелів за сімнадцять днів), він випромінює енергію і вражає інтелектом, вселяючи ентузіазм у серця людей. Зазвичай персонал збирається в актовій залі о четвертій годині дня. Ізадор миттєво завойовує аудиторію — він повідомляє рядовим працівникам новини компанії так, наче звертається до Ради директорів. Про це влучно сказала Барбара Тальбот: «Промови Іззі відображають його особистість, зокрема такі риси, як скромність, простота, стриманість, повага до інших».

[1] Нахес — задоволення (з ідишу).

Ізадор вирізняється природженою людяністю. Він щиро вірить, що кожна людина має неабиякий потенціал, і проблема лише в тому, щоб дати їй можливість реалізувати його. Погляньте, як він планує свої бізнес-угоди,— Іззі міг би написати книжку про мистецтво ведення перемовин. «Ви маєте враховувати потреби інших людей»,— каже він. Мій чоловік має дивовижне вміння робити саме те, що потрібно, інтуїтивно тяжіти до оптимального варіанту. «Коли я втрачу ділове чуття, я відійду від справ»,— стверджує він. Іззі ніколи не гнівається, а відтак не відчуває докорів сумління за свою поведінку. Ніщо не може вивести його з рівноваги. Він спокійний і незворушний.

У своїх мемуарах я писала: «Довгими роками я недовірливо спостерігала за тим, як мрії Іззі втілюються в життя. Колись давно він зробив кілька сміливих заяв, що здавалися чимось фантастичним і нездійсненним. Якось він зізнався мені, що прагне зробити Four Seasons усесвітньо відомим брендом, символом розкошів на кшталт Rolls-Royce. «Навряд чи це можливо,— подумала я,— враховуючи, що ти створив лише десять готелів»,— але нічого не сказала. Мій найцінніший внесок у його успіх — уміння мовчати.

Відтоді минуло п’ятдесят п’ять років, але мій чоловік залишається дуже розумною і мудрою людиною (ідеальне поєднання). Допоки існуватиме компанія Four Seasons, Ізадора Шарпа пам’ятатимуть як її засновника.

Розалі Вайз Шарп

24 серпня 2008

ВСТУП

Успіх здебільшого залежить від нематеріальних речей. Від наших ідей і переконань. Від невидимих понять.

Ізадор Шарп

Люди часто питають мене, яким я бачив розвиток компанії Four Seasons на початку мого кар’єрного шляху. Правду кажучи, я не мав чіткого плану і не розробляв ніякої концепції. У 1961 році, коли я побудував свій перший готель, я геть нічого не знав про готельний бізнес. Мій професійний досвід обмежувався будівництвом помешкань і будинків. Я був простим будівельником, а готель — черговим об’єктом. Я ніколи не думав, що присвячу життя готельному бізнесу, і навіть не уявляв, що настане день, коли я управлятиму однією з найбільших і найвідоміших у світі мереж п’ятизіркових готелів.

Займаючись бізнесом, я завжди намагався поставити себе на місце клієнта. Я був господарем, а клієнти — моїми гостями. Приймаючи рішення щодо будівництва й оформлення готелів, я питав себе: що є важливим для клієнтів? Що вони вважають цінним? Якщо ми запропонуємо їм щось по-справжньому цінне, вони без вагань заплатять за те, що варте цих грошей. Такою була наша перша стратегія, і ми дотримуємось її і донині.

Попервах компанія розвивалася повільно, і я визнаю, що на тому етапі припустився кількох помилок. Але мені ніколи не спадало на думку, що прибутки важливіші за людей, і я певен, що всесвітнє визнання Four Seasons значною мірою обумовлене міцними стосунками, що їх я довгий час налагоджував із власниками, партнерами, членами Ради директорів, які поділяли мої погляди, а також із тисячами працівників, менеджерів, представників керівництва, які допомогли компанії досягти грандіозного
успіху.

Підбиваючи підсумки за останні сорок років, я виділив чотири основних стратегічних рішення, що заклали надійні підвалини Four Seasons. Наразі вони відомі як чотири складові нашої бізнес-моделі: якість, сервіс, культура і бренд.

Цікаво, що остання з чотирьох вищевказаних складових була визначена в далекому 1986 році. Інколи люди питають: «Це означає, що відтоді ви не вигадали нічого нового?» Я відповідаю їм, що ми щороку пропонуємо нові ініціативи, але фундаментальні завдання залишаються незмінними. Наша провідна мета полягає в постійному оновленні і вдосконаленні чотирьох базових складових.

Не думайте, що мене осяйнула раптова здогадка, я скрикнув: «Маю ідею!», і ми за один день втілили мій задум у життя. Усі наші рішення визрівали впродовж двадцяти п’яти років, і кожне рішення логічно випливало з попереднього. За ці роки ми висунули чимало нових ідей, які були запозичені іншими компаніями й наразі стали нормою готельного бізнесу. Проте ніхто не може відтворити те, що наші клієнти цінують понад усе: бездоганну якість сервісу. Такий сервіс ґрунтується на корпоративній культурі, а культуру не можна запровадити офіційним наказом. Вона формується зсередини, і цей процес є тривалим, оскільки залежить від спільних дій усього колективу.

Компанія Four Seasons — це насамперед люди, сила-силенна хороших людей.

ЧАСТИНА І

СИН
ІММІГРАНТІВ

О, будувати, будувати! Найшляхетніше мистецтво.

Генрі Лонгфелло

РОЗДІЛ І

Ліл і Макс

Саме батьки мимоволі вплинули на мою кар’єру. Вони виросли в Польщі: Ліл — в Островці, а Макс — в Освенцимі (наразі сумно відомому як Аушвіц), де мій дід, набожний єврей, мав репутацію «мудрого селянина». У нього народилося семеро синів і п’ятеро дочок, але сім’я розпалася через Першу світову війну і численні погроми — банди головорізів удиралися до єврейських помешкань, виносили меблі, били господарів і часто спалювали їхні будинки.

Батько Макса та його старший брат Луї вступили до армії, а тринадцятирічний Макс перебрався до Кракова, де жили його бабуся і дідусь. У сімнадцять він отримав візу у Відні і вирушив до Палестини, про яку тоді майже нічого не знали, крім того, що вона є близькосхідним регіоном на Середземноморському узбережжі, частиною Османської імперії, що відійшла до Великої Британії після Першої світової війни.

Євреї, які осіли на території майбутньої держави Ізраїль, важко працювали, намагаючись обжити пустелю, тож Максу та його юним товаришам довелося гнути спину. Вдень він допомагав саджати евкаліптові дерева, щоб висушити болота й трясовини, зробити їх придатними для землеробства, а вночі бився з мародерами. Мій батько став будівельником, а згодом — одним із засновників Деганьї, першого ізраїльського кібуцу, що нині є доволі великим містом. У нас збереглася світлина, на якій він зображений зі своїми друзями. Манера триматися і серйозні обличчя цих юнаків, на вигляд ще майже хлопчаків, дають зрозуміти, що вони відрізняються від ровесників, адже їх надихала шляхетна мета — побудувати країну з нуля.

Тим часом старший брат моєї матері Макс Годфрі — один із перших польських євреїв, що емігрували до Канади,— покинув Польщу. Щоб
оплатити подорож, він працював на кораблі і випадково потрапив до Торонто.

Невдовзі мій дядько Макс позбувся іммігрантських звичок та ідишського акценту. Він перетворився на елегантного, чемного комівояжера — надзвичайно харизматичного і впевненого в собі. Він одразу справляв незабутнє враження.

Я захоплювався дядьком Максом і вважав, що ми маємо багато спільних рис. Хоча я був значно менш зухвалим, гени Годфрі неабияк допомогли мені. Макс був рішучим чоловіком, і, коли його справи почали налагоджуватися, він поступово перевіз до Канади всіх родичів, одного за одним. Серед них був і брат мого батька — Луї Шарп, одружений з сестрою Макса.

Луї підтримував контакт із молодшим братом і розповідав про нього Годфрі, який шукав пристойного чоловіка для своєї молодшої сестри Ліл. З цієї причини Годфрі дав Луї гроші, що дозволили моєму батькові переїхати з Ізраїлю до Торонто.

Луї займався штукатурними роботами. Позаяк мій батько навчився штукатурити в Ізраїлі, вони стали партнерами. Побачивши його працьовитість, Макс Годфрі вирішив, що він — гідна партія для його сестри.

— Ліл — мила дівчинка,— сказав він татові.— Вона сподобається тобі. Її треба перевезти сюди. Тоді ви зможете одружитися.

Передшлюбні домовленості були поширеним явищем у єврейських родинах. Тато погодився, і Годфрі перевіз сестру до Канади.

У шістнадцять років моя мати була високою і чарівною дівчиною, неосвіченою, але кмітливою й енергійною. Вона не збиралася виходити заміж за будь-якого чоловіка, обраного для неї родичами. Макс, який обожнював Лілі з першої миті знайомства, мав кількох суперників, причому один із них був заможним. Проте її привабили його життєрадісність і люб’язні манери, тож 12 червня 1927 року вони одружилися. Мені розповідали, що під час медового місяця Макс виходив на роботу не раніше дев’ятої ранку.

Мій батько та Луї недовго залишалися партнерами. Мати вважала, що Луї використовував тата, і говорила про це відверто, вперто відстоюючи свою думку. Вертаючись додому, я часто чув, як вони завзято сперечаються. Але всі суперечки закінчувалися однаково. Мама казала: «Гаразд, Луї, приходь до нас обідати у п’ятницю. І не забудь привести Розу з дітьми». Попри всі розбіжності, сімейна єдність завжди була на першому
місці.

Луї зайнявся будівництвом квартир і зрештою розбагатів. Натомість мій тато продовжував працювати штукатуром, заробляючи десять доларів на тиждень. Він не міг наслідувати приклад Луї, оскільки йому бракувало професійної підготовки, і його рівень володіння англійською був недостатнім. Однак батько вчився, спостерігаючи за робітниками інших спеціальностей — каменярами, теслями, електриками, водопровідниками. Він удосконалював свою англійську, щодня читаючи газети і слухаючи, як розмовляють люди.

Попервах мої батьки оселилися в районі Ворд, розташованому в середмісті Торонто. Потім вони кілька разів переїжджали: з Брансвік-авеню, де народився я, вони перебралися на вулицю Евклід, а пізніше — у тимчасові помешкання на вулицях Кроуфорд, Клінтон і Мейджор. Поки вони жили у Ворді, моя мати народила чотирьох дітей: Едіт у 1927, Беатріс у 1929, мене в 1931 і Ненсі в 1933.

Наразі Торонто є найбільшим канадським містом, провідним економічним центром, але в двадцяті, тридцяті і сорокові роки воно було вп’ятеро меншим. Правила життя в нашому кварталі визначала релігія. У неділю будь-яка торгівля припинялася, і всі заклади були зачинені включно з кінотеатрами, театрами і концертними залами. В інші дні вуличні рознощики продавали і купляли старий одяг, торгували овочами та фруктами. Хліб, молоко та лід доставлялися на возі, запряженому кіньми. Дітлахи бігли слідом, підхоплюючи шматочки льоду. Віз супроводжував двірник, який підбирав паруючий кінський гній. Коні пили воду з темно-зелених чавунних напувалок, установлених на головних вулицях міста.

Ворд був розташований у самісінькому серці єврейського кварталу Торонто. Тут було шість церков, а 72 % мешканців належали до протестантів, які досить вороже сприймали євреїв.

За будинками на нашій і сусідній вулицях пролягала стежина, завалена шлаком із вугільних печей, яких було чимало довкола. Єврейські діти використовували цю стежину як ігровий майданчик, де нам часто доводилося відбивати атаки дітей інших національностей, жбурляючи в них шматками шлаку. Згодом я зрозумів, що то були не нормальні дитячі ігри, а справжня війна проти тих, кого виховували в ненависті до євреїв. Антисемітизм набув таких масштабів, що дехто з єврейських дітей змінював свої імена на англізовані відповідники. Я теж розглядав можливість змінити ім’я, але зрештою вирішив, що це не для мене.

Якось, коли ми гралися на вулиці, мені розбили чоло твердим, мов камінь, шматком шлаку. Заливаючись слізьми, я помчав додому, а кров струмила по моїх щоках (невеличкий шрам залишився донині). Метнувши на мене швидкий погляд, мати дала мені ляпаса — вона одразу зрозуміла, що моя рана не була серйозною. «Поглянь, на що ти перетворив сорочку!» — скрикнула вона, після чого допомогла мені вмити обличчя, заклеїла розсічене чоло лейкопластиром і звеліла «іти надвір і гратися далі».

Ось такою була моя мати — авторитарною, але доброю, чуйною і практичною. Вона завжди керувалася здоровим глуздом і завжди знала, що треба робити. Наразі таке ставлення до дітей називають «суворою любов’ю». Якщо вона просила нас щось зробити, це завжди було потрібно для сім’ї, а не для неї особисто. Мама була абсолютно позбавлена марнославства. Із часом вона погладшала, але не втратила граційності. Як полюбляла казати Розалі, вона не просто йшла, а линула, мов човен, що розрізав хвилі.

Мати, безсумнівно, була головою родини. Саме вона приймала остаточні рішення щодо бізнесу, суспільного життя і сімейних справ, і її слово було законом. Вдома ми, діти, беззастережно слухалися її. Проте за межами домівки ми були незалежними з ранніх літ. Я пам’ятаю, як прямував сам до дитсадка, намагаючись знайти дорогу. Батькам ніколи не спадало на думку відводити чи забирати мене. І не тому, що вони не мали часу. Їм хотілося, щоб ми стали самостійними, точнісінько такими, якими були вони в нашому віці.

Хоча я був єдиним сином, ніхто не надавав мені жодних привілеїв. Підозрюю, що моя мама вважала жінок розумнішими за чоловіків, оскільки в Островці її мати управляла сімейною вугільною компанією, тоді як її батько вивчав Тору. Недивно, що вона, будучи напрочуд кмітливою і відповідальною людиною, дотримувалася матріархальної традиції.

Позаяк у нашому домі не було дитячих книжок, батьки не читали нам казки на ніч. Утім, навіть якби ми мали такі книжки, ні мама, ні тато не займалися б цим. У дитинстві ми вчилися, спостерігаючи за вчинками батьків і людей на вулиці, що було доволі типовим для родин іммігрантів тієї епохи.

У 1937 році мої батьки покинули Ворд, перебравшись до нового, приємнішого району в північній частині міста, щоб купити там дешеву землю і побудувати будинок. Але батько зайнявся бізнесом у найгірший період — почалася Велика депресія, одна з найсумніших сторінок в історії американської економіки. Йому часто доводилося братися за будь-яку роботу. Якось, копаючи фундамент за допомогою коня і плуга, він зламав плече. Попри сильний біль, він навіть не скрикнув і спокійно продовжив роботу. Я ніколи не забуду той випадок.

Невдовзі батько вирішив, що має достатній досвід, щоб стати підрядником штукатурних робіт. Однак його англійська досі була далека від досконалості. Виконуючи перше замовлення, він припустився помилки, коли проглядав креслення. Тато не зрозумів, що там зображено лише одну половину будівлі, тоді як друга половина, як зазначалося в пояснювальних коментарях, повністю збігалася з першою (тоді це було поширеною практикою). Внаслідок хибного тлумачення тексту він призначив ціну, що була вдвічі меншою за реальну, і замовник, ясна річ, охоче погодився.

Батько усвідомив свою помилку лише тоді, коли взявся до роботи. Він міг би забрати свої інструменти і піти геть, не переймаючись тим, хто
завершуватиме будівництво. Але він мав певні зобов’язання і вважав справою честі виконати їх, тож закінчив роботу, не погіршуючи якості, і наступні кілька років тяжко працював, щоб розплатитися з боргами, у які вліз через прикре непорозуміння. Я дізнався про це, коли минуло багато часу, і його вчинок став для мене безцінним уроком ділової етики, який я запам’ятав на все життя.

Переїхавши з єврейського кварталу до північної частини Торонто, ми, як і раніше, ледве зводили кінці з кінцями. Пригадую один епізод: ми з новими друзями вирішили купити модель літака, домовившись, що кожен із нас виділить п’ять центів. Коли я розповів матері, для чого мені потрібні ці гроші, вона відмовилась дати їх мені, відрізавши: «Не варто витрачати п’ять центів на дрібниці». Я почувався обуреним і розчарованим до глибини душі, але згодом зрозумів, що вона мусила рахувати гроші. Винятком була п’ятниця, коли мати купувала чимало харчів і, використовуючи одну-єдину духовку, готувала різні страви для святкування шабату (ніхто і ніколи їй не допомагав). З роками гостей збиралося дедалі більше — двадцять, тридцять чи навіть п’ятдесят друзів і родичів.

У всіх інших випадках мати була надзвичайно ощадливою. Наскільки я пам’ятаю, я не мав власної кімнати, доки моя старша сестра не вийшла заміж, а це сталося, коли мені виповнилося шістнадцять. Позаяк я зростав із трьома сестрами, інколи траплялося, що я доношував дивні жіночі речі.

Також я пам’ятаю, як батько виконував одне замовлення і регулярно збирав три-чи чотиридюймові обрізки дощок, що залишалися внаслідок настилання підлоги, обшивки стін і стелі. Після уроків я приходив до нього на роботу, брав невеликий візок, наповнював його обрізками і відвозив додому, щоб топити піч.

Одного дня, коли я повертався додому, якийсь чоловік зупинив мене і сказав:

— Я дам тобі п’ять центів за ці обрізки.

П’ять центів здавалися мені справжнім багатством. Я вирішив, що можу повернутися і набрати ще обрізків, тож погодився і продав йому все, що мав. Повернувшись на будівельний майданчик, я виявив, що нічого не залишилося.

— Чому ти не зробив те, що я просив? — спитав тато.— Як мама готуватиме їжу сьогодні ввечері? Як ми обігріємо будинок?

Я почувався страшенно винним і навіть подумав, що було б краще, якби він побив мене. Але він ніколи не піднімав на мене руку. Така поведінка була йому непритаманна.

Таким був мій перший досвід ведення бізнесу. Я засвоїв важливий урок: ніколи не переоцінюй свої можливості.

Коли діти достатньо підросли, аби дбати про себе і допомагати в хатніх справах, мати взяла бізнес під свій цілковитий контроль. Батько купував земельну ділянку і зводив на ній будинок, після чого мати продавала новий будинок або той, у якому мешкали ми, і нам доводилося переїжджати. Хай там як, але ми завжди були в дорозі. Батько брав в оренду трейлер, ми завантажували наше скромне майно і вже за кілька годин облаштовувалися на новому місці.

Якось нам запропонували вигідну угоду, пов’язану з купівлею нашого будинку. Мати не могла відмовитися, хоча тато ще не закінчив зводити новий дім. Вона зателефонувала своїй сестрі Сарі і сказала: «Ми трохи поживемо у вас». Ми негайно перебралися до них. Цілих півроку ми жили під одним дахом з родиною, що складалася з шести осіб і собаки. Нас теж було шестеро, і всі ми якимось дивом поміщалися в маленькому будиночку з трьома спальнями й однією ванною кімнатою. Попри всі труднощі, моя тітка жодного разу не поскаржилася, що нас забагато.

Поки тривав мій підлітковий період, ми переїжджали близько п’ятнадцяти разів. Це передбачало необхідність міняти школи, і ми, як завжди, обирали на власний розсуд. Гадаю, той факт, що батьки довіряли нам приймати важливі рішення, вплинув на те, що ми стали незалежними в ранньому віці.

Продавши кілька будинків, наші батьки вирішили, що можуть дозволити собі винайняти недорогий котедж на літо. Але цікавих варіантів не було.

— Нам потрібен котедж,— заявила мама. Її слово було законом, і саме її бажання мали провідне значення.

— Гаразд,— сказав тато.— Я побудую його.

Він придбав лісисту ділянку землі в Кристал-Біч, на безликій вулиці біля болота. Одного суботнього ранку він, я і четверо робітників прокинулися вдосвіта, взяли інструменти і виїхали за сотню миль на старій батьківській машині, яку він досі використовував для будівництва та будь-яких інших потреб.

Ми невтомно працювали цілий день попри те, що нам докучали комарі і доводилося постійно вбивати їх. Ночували ми в найближчих мебльованих кімнатах (четверо робітників в одному номері), а наступного дня, у неділю, знову працювали від світанку до смеркання. Минуло шість таких вікендів, і батько — який весь цей час виконував поточну роботу, не пропустивши жодного дня,— подарував матері котедж.

Я був підлітком, коли будівництво стало невід’ємною частиною мого життя. Під час літніх канікул я часто вставав із першими променями сонця, прямував на майданчик, де трудився мій батько, і працював, доки не сутеніло. Я копав канави, носив робітникам цеглу і штукатурку, допомагав
водіям розвантажувати машини з будівельними матеріалами, тягаючи важкі контейнери з цеглою і бетонні блоки вагою 35–45 кілограмів. Усі роботи завжди вимагали від мене колосальних зусиль, і я завжди намагався рівнятися на батьківських робітників, надзвичайно сильних і витривалих чоловіків. Звісно, мені це не вдавалося, але я розумів, що такими спробами завойовував їхню повагу, що було не менш важливими для мене, ніж навчання.

Коли я подорослішав, то почав класти цеглу, встановлювати дренажні труби, зводити бетонні стіни і монтувати електропроводку. Я навіть імітував манеру теслярів, які спершу б’ють у середину цвяха, а потім одним чи двома точними ударами заганяють його в дерево. Хоча мої спроби були марними, я здобув цінний досвід, спостерігаючи за іншими. З ранніх літ я знайомився з будівництвом, і цей процес неабияк тішив мене.

Батько теж учив мене різним речам у вельми дивний спосіб. Одного дня я виконував його доручення — будував дві сходинки і виготовляв опалубку, куди треба було залити бетонну суміш. Він мовчки дивився і не попередив мене, що я припустився помилки. Я збагнув це лише тоді, коли закінчив заливати бетон: нижня сходинка вийшла завеликою, а верхня — замалою. Батько простягнув мені кувалду і вимовив одну-єдину фразу: «Розбий їх, а наступного разу зроби все як слід». Він міг би зекономити час і гроші, якби завчасно сказав мені: «Сім разів відміряй — один раз відріж». Однак він обрав інший метод, і я назавжди засвоїв той урок.

Іноді, вирушаючи на вечірню прогулянку, ми з друзями навідувалися на будівельний майданчик. За тих часів огорожі не було, і я, користуючись нагодою розважитись і полоскотати собі нерви, видирався на дах, хапаючись за балки і штифти. Якось я послизнувся, упав і якимось дивом учепився за піддашшя. Якби я не стрибнув усередину будинку, я б зірвався і полетів у глибоку канаву, де розбив би голову, переламав руки, ноги і все, що завгодно. Згадуючи всі травми, отримані мною в дитинстві та юності,— ніготь, зірваний стамескою, великий палець, зламаний дверцятами машини, садна і забиті місця під час футбольних і хокейних матчів,— я радію, що залишився цілим і неушкодженим.

Будучи підлітком, я інколи проводив літо в котеджі, щоб заробити трохи грошей різними чудернацькими роботами. Я встановлював кеглі в боулінгу. Я непогано грав у підкови і траплялося, що виграв кілька доларів, роблячи ставку на гроші. Одного літа я влаштувався на роботу в кіоск на пляжі, де готував картоплю фрі. Я працював у темній задній кімнаті, куди мені передавали через вікно великі мішки. Я мав почистити картоплю в барабані, після чого промивав її водою і нарізав за допомогою спеціальної машини. Додому я повернувся значно блідішим, ніж був
до поїздки.

Хоча ми мали невеличкий котедж, грошей однаково було обмаль. Ми не могли дозволити собі купити вантажівку для перевезення речей, а наша легкова машина постійно ламалася. На додачу руків’я важеля перемикання передач злетіло, і голий стрижень боляче впивався в руку. Коли мені було п’ятнадцять, я взяв батьківську машину, щоб скласти іспит із водіння. Інспектор недовірливо спитав:

— Ти збираєшся їздити на цій машині?

— Так,— підтвердив я.

— Хлопче,— мовив він з явним співчуттям,— якщо ти здатен зрушити з місця цю колимагу, ти отримаєш права.

І він мав рацію.

Я захоплювався спортом від ранніх дитячих літ. Узимку ми грали в хокей на замерзлих ставках. У нас не було нормального спорядження, яке мають діти за нинішніх часів. Ми виготовляли щитки зі старих журналів, а ворота позначали камінням.

У дванадцятирічному віці мені знадобилися ковзани, щоб пройти відбір до хокейної команди Peewees, якою марили мої ровесники. Коли я звернувся до тата з проханням купити мені ковзани, він сказав:

— Візьми ковзани твоєї сестри.

— Але ж це білі ковзани для фігурного катання,— заперечив я.— А мені потрібні чорні хокейні ковзани.

— Ми перефарбуємо ковзани твоєї сестри у чорний,— відповів він, і мама віднесла їх до чоботаря.

Цікавий факт: якщо пофарбувати білі ковзани у чорний колір, вони набувають дивного блакитного відтінку. Мені було незручно користуватися такими ковзанами, але, попри мої побоювання, мене взяли в команду. Гадаю, це сталося почасти тому, що тренер пожалів мене. Він, певно, вирішив, що хлопець, який страшенно хоче грати, може досягти успіху.

Батьки ніколи не возили мене на ковзанку чи ігровий майданчик, як це роблять більшість батьків за наших часів. Лише один раз вони прийшли подивитися, як я граю, і мені довелося вмовляти їх підтримати мене.

То був хокейний плей-оф, який ми мали виграти за будь-яку ціну. Я добре пам’ятаю нашу гру. Один з моїх противників застосував силовий прийом, унаслідок чого я перевернувся в повітрі і впав навзнак прямісінько перед місцем, де сиділи мої батьки. Звівши на них очі, я побачив, що вони з подивом дивляться на мене, ніби питаючи: «Невже тобі подобається ось ця гра?»

Сумніваюсь, що вони усвідомлювали, наскільки серйозним було таке падіння, хоча мама, ймовірно, здогадувалася. Після футбольних матчів вона неодноразово відвозила мене до лікарні з переламаними ребрами.

Батьки ніколи не розпитували, як мої справи і чим я займаюсь.

Причина полягала не лише в тому, що вони були цілком зосереджені на роботі. Їхні родини не дотримувалися традиції стежити за дозвіллям дітей. Мій батько ніколи й нікуди не водив нас. Він ніколи не ходив зі мною рибалити або купатися, хоча завдяки йому я навчився плавати. Якось він повіз мене та сестер кататися на човні, кинув нас за борт і наказав: «Пливіть».

Я пригадую лише один день, який батько подарував мені. Це сталося після моєї бар-міцви, коли я виголосив промову, написану для мене рабином. Війна ще тривала, тож промова про загиблих героїв зворушила присутніх до глибини душі. Мама захотіла, щоб ми записали її, і попросила батька відвести мене до студії звукозапису в середмісті. Ми виконали це прохання. Мама була в такому захваті від результату, що давала прослуховувати запис усім, хто погоджувався. Із часом касета зносилася, і ніхто, крім мами, яка знала мою промову напам’ять, не міг розібрати слів.

Коли ми вийшли зі студії, тато спитав:

— Чого б ти хотів зараз?

— Піти в кіно,— відказав я. І ми рушили до кінотеатру.

Це було так незвично, що я навіть запам’ятав назву фільму — «Миш’як і старе мереживо» (одна з найкращих робіт Кері Гранта). То був перший і єдиний день, який ми з батьком провели разом.

У підлітковому віці я змінив кілька шкіл і скрізь досягав успіхів у спорті, захоплюючись хокеєм, футболом, баскетболом, легкою атлетикою. Я був популярним серед однокласників, але вчився кепсько, сприймаючи школу як місце для розваг. По-справжньому я зосередився на навчанні лише тоді, коли перейшов на останній курс Політехнічної школи Раєрсона, що нині є університетом.

Я вступив туди, щоб вивчати архітектуру, оскільки цей предмет пов’язаний з будівництвом, якому я твердо вирішив присвятити своє життя. На першому курсі я займався різними видами спорту й отримав звання «спортсмен року». На останньому курсі, продовжуючи займатися спортом, я зробив раптове відкриття, що навчання має певні принади, і того року був нагороджений срібною медаллю за високу успішність. Набуті знання згодом стали мені в пригоді.

Хоча ми завжди слухалися маму в усьому, що стосувалося домашніх справ, а батько був віруючим чоловіком, який читав Біблію, вивчав Тору і впорядковував життя згідно зі своїми переконаннями (утім, він не вимагав від матері дотримуватися кашруту[2]), батьки ніколи не примушували нас думати або чинити так, як вони. На відміну від нас, вони ніколи не сиділи з дітьми, не давали нам жодних настанов щодо сексу, кохання чи успіху.

[2] Кашрут — поняття юдаїзму. Тут: настанови щодо приготування їжі, дозволеність певних продуктів для вживання в їжу.

Батьки обрали інший шлях. Замість того щоб казати дітям, що треба робити, вони вчили нас на власному прикладі, очікуючи, що ми поводитимемось відповідним чином. І ми виправдали їхні сподівання. Гадаю, саме це дозволило нам набути впевненості в собі і засвоїти цінності, які ми пронесли крізь усе життя.

РОЗДІЛ 2

МАКС ШАРП І СИН

Коли мені виповнився двадцять один рік, я закінчив Школу Раєрсона й одразу зайнявся будівництвом разом із батьком, удвічі збільшивши його компанію. Зазвичай синам важко працювати під керівництвом батька, але в нашому випадку все було навпаки. Можливо, рішення мого тата передати мені управління компанією пояснювалося тим, що я вивчав креслення та архітектуру в коледжі.

Моїми підлеглими були іммігранти з Італії — тесля Віто Пізано і підсобний робітник Чіро Рапакетті. Обидва погано володіли англійською, але, подивившись, як вони працюють, я високо оцінив їхню роботу і вирішив, що невдовзі призначу їх виконробами. Я настільки довіряв цим людям, що, укладаючи щоранку список робіт на день, одразу викреслював завдання, доручені їм. Я не мав сумнівів, що вони все зроблять, а якщо раптом щось зірветься, вони обов’язково мене попередять.

Віто і Чіро стали моїми першими постійними робітниками. Вони потрапили до нашої компанії тієї ж осені, коли я почав працювати будівельником. Тоді часто дощило, і більшість компаній припиняли роботу на майданчиках, відпускаючи додому таких робітників, як Чіро. Якось він повертався додому на автобусі і, проїжджаючи повз наш будівельний майданчик, побачив, що ми працюємо попри негоду. Кілька днів по тому він попросився до нас. Я найняв його, і відтоді ані Чіро, ані Віто не пропустили жодного робочого дня.

Віто працював зі мною близько сорока років, доки не вийшов на пенсію, а Чіро помер від раку в 1980-ті роки. Незадовго до його смерті я навідався до лікарні, і Чіро, глибоко релігійна людина, сказав мені одну річ, яку я ніколи не забуду.

— Містере Шарп,— зізнався він,— я певен, що Господь послав мені вас.

Саме тоді я збагнув, як він сприймав свою роботу. Вони з Віто працювали до кривавого поту й накопичили достатньо грошей, аби відправити своїх дітей до коледжу і придбати їм житло, коли ті створили власні сім’ї.

Компанія «Макс Шарп і Син» забезпечувала роботою обох чоловіків, адже нових замовлень було задосить. Канадські солдати поверталися з війни. Наплив іммігрантів привів до того, що в Торонто з’являлися нові квартали, що стрімко розросталися,— там оселилися італійці, китайці, португальці, німці, українці. Торонто одночасно перетворювався на багатонаціональне місто і великий фінансовий центр.

Попервах батько будував приватні будинки, але згодом ми зосередилися на багатоквартирних житлових комплексах. Будівництво першого комплексу — Роузлоун-Корту на розі Батерст-стрит і Роузлоун-авеню — фінансував Макс Таненбаум, чоловік, який перебрався до Канади, не маючи ніяких капіталів, крім ділового хисту, і розбагатів завдяки вдалим інвестиціям у різні проекти. Він виділяв нам необхідні кошти, батько зводив будівлі, повертав Максу гроші, а прибутки вони ділили порівну. Ми отримали цей шанс тому, що батько і Макс довіряли один одному.

Я опинився в складній ситуації через те, що, попри мою недосвідченість, був змушений братися за будівництво об’єктів, про які не мав жодного уявлення. За тих часів організація праці була примітивною порівняно із сьогоднішніми реаліями. Нинішні будівельні компанії мають просторі, добре кондиційовані офіси для секретарів, бухгалтерів, інженерів та архітекторів, які розробляють настільки докладні плани, що, якщо зібрати їх докупи, вийде величезний стос у півметра заввишки. Натомість мені доводилося бути майстром на всі руки — я працював сам у невеличкій халупі, в передній частині якої містився крихітний відділ продажу,
а в задній — робочий кабінет розміром у вісім на дванадцять квадратних метрів. Здебільшого я перебував там або на будівельному майданчику, де не лише віддавав накази робітникам, а й виконував різноманітні завдання, що не завжди входили до моєї компетенції.

Роузлоун-Корт, мій перший багатоквартирний комплекс, дозволив мені здобути важливий досвід, причому вирішальну роль відіграла удача. Біотуалети ще не набули поширення: ви просто копали отвір і будували вбиральню, а потім, коли будівля ставала вищою, переносили її в інше місце. Якось я розмістив убиральню надто близько до будівлі, і велика бетонна брила впала згори прямісінько на неї, коли всередині хтось був. Чоловік зі спущеними штанами прожогом вискочив надвір, перелякано роззираючись довкола, ніби хотів подякувати Богу за спасіння. Хтозна, можливо, Бог і справді врятував того чоловіка, адже брила пролетіла за півметра від його голови.

Моїм другим багатоквартирним комплексом став Нордв’ю-Терас, де мої батьки прожили решту життя. Пригадую, як одного спекотного вікенду я робив розмітку під фундамент, готуючись до будівництва, що мало відбутися наступного тижня. Я працював сам, використовуючи теодоліт. Глибина траншеї становила шість метрів. Я знаходив потрібний кут, спускався драбиною, забивав два кілки, поєднував їх поперечиною, після чого вилазив нагору і виявляв, що припустився помилки і мушу розпочати все заново. То було абсурдне заняття, безглузде марнування часу, але мені здавалося, що таким чином я заощаджу гроші. Згодом я дізнався, що подібні експерименти неприпустимі. Ви маєте звертатися до геодезиста, який зробить точну розмітку і допоможе уникнути біди.

Майданчик, на якому ми будували комплекс Нордв’ю-Терас, прилягав до іншої будівлі, тож я вирішив, що нам знадобляться сталевий шпунт і дерев’яні дошки для укріплення стін. Проте я не знав, що під час копання траншеї необхідно зміцнити шпунт розпірками.

Одного дня, коли роботи добігали кінця, почалася потужна буря. Попри зливу, ми працювали до вечора. Аж раптом я побачив, що конструкція кріплення траншеї рухається. Скидалося на те, що стіни ось-ось обрушаться.

Охоплений панікою, я зателефонував нашому інвестору Максу Таненбауму — власнику компанії York Steel. Я відчував певний страх, адже він був не лише розумним, а й суворим.

— Містере Таненбаум, у нас біда,— сказав я.— Будь ласка, відрядіть до нас зварювальників і виділіть розпірки. Якщо ми не зміцнимо шпунт, будівля обвалиться.

Потім я зателефонував голові компанії, яка постачала нам бетон.

— Сталася аварія,— мовив я.— Ми мусимо працювати далі, і нам дуже важливо, щоб ви продовжували працювати.

Обидва пішли нам назустріч. Ми працювали під проливним дощем, що тривав кілька годин, докладаючи титанічних зусиль, аби зміцнити шпунт і врятувати будівлю. Якби нам не вдалося все виправити, сумніваюсь, що ця книжка була б написана.

Будучи фактичним головою компанії «Макс Шарп і Син», я відповідав не тільки за будівництво, а й вирішував питання, пов’язані з орендою, продажами і фінансуванням. Якось — мені був двадцять один рік — я навідався до Банку Торонто (нині він зветься TD Canada Trust), де батько мав рахунок. Анітрохи не переймаючись тим, що на мені були гумові чоботи і робочий комбінезон, я зустрівся з управляючим філіалу Тедом Геммансом і пояснив йому, за яким принципом ми обирали землю, що наразі коштує значно більше, ніж ми заплатили тоді.

— Знаєте, я міг би продати землю завтра і мати великий зиск,— заявив я.— Але я не хочу нічого продавати — я хочу будувати. А ще я хочу, щоб ви позичили мені необхідну суму. Звісно, ви можете сказати, що я не вкладаю жодних коштів, але це неправда. Все, що я заробив,— мій акціонерний капітал. Якби я прийшов до вас, коли ми вперше оглядали цю ділянку, і сказав, скільки грошей ми готові виділити, я певен, що ви б погодились. Неважко перевірити, що наші прибутки цілком збігаються з наведеною цифрою.

— Чому б тобі не позбутися гумових чобіт і взятися за олівець і папір замість лопати й кайла? — порадив він.

Я отримав позику, але минув певний час, перш ніж я зрозумів справжній смисл його слів. Ось що він мав на увазі: «Ти маєш хист до бізнесу. Чому б тобі не скористатися своїми здібностями? Може, годі класти цеглу?»

Я не знав, що дуже скоро вчиню саме так.

РОЗДІЛ 3

РОЗАЛІ

Зазвичай у першій половині дня я важко працював на компанію «Макс Шарп і Син» і часом почувався геть виснаженим, але це не заважало мені грати в баскетбол і хокей після роботи, вести активне нічне життя, запрошувати дівчат на шоу і танці, розважатися, пити, захоплюватися азартними іграми (інколи це тривало всю ніч). Тоді я й зустрів Розалі.

Ми з родиною завітали на весілля до мого кузена Леонарда Годфрі — сина дядька Макса, який допоміг стільком нашим родичам перебратися до Канади. Коли ми вечеряли за бенкетним столом, відведеним для працівників компанії «Шарп», я звернув увагу на вродливу молоду дівчину за сусіднім столом, де зібралися подружки нареченої. Після вечері я підійшов до неї, представився і запросив на танець. Наприкінці вечора попросив номер її телефону. Дівчина без вагань продиктувала його. Згодом я дізнався, що вона сказала своїй найкращій подружці, Мерл Шейн, що зустріла «чоловіка своєї мрії», але була цілком певна, що я не зателефоную їй.

Упродовж тижня вона вочевидь думала, що мала рацію, адже то був один із напружених періодів, коли я працював від світанку до заходу і залишав будівельний майданчик таким змученим, що мені хотілося одного — відпочити. Минуло сім днів, перш ніж я подзвонив і запропонував їй піти в кіно.

Вона погодилась, і ми вирішили подивитися комедію «Стережися, моряче!» із Джеррі Льюїсом у головній ролі. Проте, щойно фільм почався, я зручно вмостився на сидінні і проспав до останніх кадрів. Прокинувшись, я злякався, що Розалі образиться чи розсердиться,— обидва варіанти означали кінець багатообіцяючої історії.

Але я помилився. Вона була вражена, здивована, що я поводився так стримано на першому побаченні. Їй було сімнадцять, і на всіх попередніх побаченнях вона зустрічалася з серйозними хлопцями, яких називала
«ботаніками». Її вабило до мене так само сильно, як і мене — до неї, попри всі наші відмінності (можливо, саме вони посилили взаємний потяг, хоча ми не усвідомлювали цього).

Ми зростали у схожому соціальному оточенні, але наше виховання суттєво відрізнялося. Мої батьки ніколи не втручалися в те, що я робив за межами нашої домівки. Натомість батько Розалі, Джозеф Вайз — який колись очолював компанію Wise’s Dry Goods, а після виходу на пенсію жив на доходи від своїх крамниць і побудованих ним помешкань,— був надзвичайно суворим зі своєю єдиною дочкою, а відтак забороняв їй користуватися помадою, оголювати ноги, носити туфлі на підборах. Він очікував, що Розалі вийде заміж за поважного чоловіка — лікаря чи юриста, аж ніяк не за простого робітника в гумових чоботах.

Ми почали зустрічатися, хоча я не відмовлявся від флірту з іншими. Наші стосунки не подобались її батькові, тож, коли якийсь приятель розповів йому, що бачив мене в барі з сумнівною дівчиною, він заборонив Розалі спілкуватися зі мною.

Однак вона все одно прийняла моє чергове запрошення, а наступного дня прийшла на будівельний майданчик у Нордв’ю-Терас, де я працював.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.