Роман Тарасенко

Метод великого пряника

Оригінальна назва твору: «Метод большого пряника»

Видавництво Фабула

2019

© Тарасенко Р. Ю., 2018

© О. Кожушко, пер. з рос., 2019

© «Фабула», макет, 2019

© Видавництво «Ранок», 2019

ISBN 978-617-09-5398-8 (epub)

Усі права збережено.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якій формі без письмового дозволу

власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Тарасенко Роман

Т19 Метод великого пряника / пер. з рос. О. Кожушко. — Харків :
Вид-во «Ранок» : Фабула, 2019. — 240 с.

ISBN 978-617-09-5127-4

Особиста ефективність стала нині мало не притчею во язицех. Безліч посібників, довідників, фахівців, тренерів… Єдиним мірилом істини в таких умовах має бути лише власний досвід, і пропонована книжка Романа Тарасенка напевно стане вашим першим кроком до успіху.

Оригінальні авторські спостереження й думки, підкріплені яскравими прикладами з досліджень і висновків науковців різних галузей, викладені у надзвичайно цікавій формі. Видання буде дуже корисним широкій читацькій аудиторії.

УДК 159.923.2

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо -і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Від наукового консультанта

Книжка «Метод великого пряника» — феєрверк ідей і підказок, колекція спостережень і думок, глибоке занурення в основи мотивації та принципи ефективності. Як людина, яка фахово розуміється на хімії й біотехнологіях, Роман Тарасенко пропонує читачеві квінтесенцію технік і лайфхаків керування власною ефективністю і, відповідно, успішністю професійних досягнень.

Сергій Морозов, доктор медичних наук,
master of public health, професор, директор
Державного бюджетного закладу охорони
здоров’я «Науково-практичний центр медичної
радіології Департаменту охорони здоров’я
Москви», головний спеціаліст із променевої
діагностики ДЗМ, президент European Society
of Medical Imaging Informatics

Від видавця

Ви, певно, помічали: одні люди завиграшки досягають успіху, а в інших, як не намагайся, справи не йдуть на лад. Мене дуже цікавило питання: що не так із тими, хто раз у раз зазнає невдачі?

Питання виникло не на порожньому місці. Я й сама іноді почувалася маленькою конячкою, яка ходить по колу. День у день втома накопичувалася, а відпустка й вихідні вже не допомагали відновити сили. Нові проекти стояли на черзі в очікуванні, коли ними займуться. Відчуття провини за невиконані завдання й думка «я не впораюсь» заважали спати ночами. Які вже тут успіхи.

Був саме такий період, коли мені надіслали рукопис цієї книжки. Починаю читати й розумію: автор описує саме те, що зі мною відбувається. І не просто описує, але ще й із наукової точки зору пояснює причини того, що відбувається. А найголовніше — розповідає, що я роблю не так і як робити правильно!

Цю книжку обов’язково треба прочитати всім, хто хоче досягати своїх цілей і отримувати при цьому задоволення від життя і роботи. Ви зрозумієте, що вам заважає домогтися свого. І зробите це.

Олена Чуланова, директорка видавництва
«СилаУма Паблишер»

Передмова

Про особисту ефективність написано тисячі книжок, та люди все одно і досі не знають, як домагатися своїх цілей. Ми не робимо того, що треба, щоб отримати те, чого ми хочемо. Іноді робимо, та швидко кидаємо. Іноді виявляємо, що зробили не те. Іноді хочемо робити, але немає часу. Іноді є час, але немає сил. Іноді є сили й час, але незрозуміло, що робити, а коли стає зрозуміло, виявляється, що знову немає часу або сил. Чому так виходить?

Коротка і проста відповідь: причина особистої неефективності — обмежені внутрішні ресурси. Розгорнута відповідь: ми не вміємо керувати обмеженими внутрішніми ресурсами так, щоб отримувати бажане легко й просто, а на складні й довготривалі дії люди просто не здатні.

Від печерних часів генетично людина майже не змінилася. Ми все ще розраховані на слабкі довготривалі та сильні короткочасні навантаження. Коли ми навантажуємо себе сильно й надовго, енергія швидко вичерпується — і продуктивність падає майже до нуля.

Знання, енергія та час — три головні обмеження особистої ефективності. Знання істотно заощаджують енергію і час, тому були, є і будуть на першому місці. Наявність енергії (внутрішніх ресурсів організму) важливіша, ніж наявність часу, адже часу більше, тому енергія на другому місці за важливістю, а час — на третьому. Хоча знання й енергія є найважливішими, час — це єдиний невідновлюваний ресурс, тому він завжди замикатиме трійцю головних обмежень.

Висока особиста ефективність — це успішне керування особистими обмеженнями. Щоразу вас обмежує щось одне: або знання, або енергія, або час. Найбільша проблема в конкретний момент полягає або в тому, що ви чогось не знаєте, або в тому, що у вас немає сил зробити те, що треба, або вам не вистачає часу — об’єктивно чи тому, що ви погано плануєте справи. Усуваючи найбільше обмеження на поточний момент, ми рухаємося вперед і тим самим розширюємо свої можливості.

Ця книжка навчить вас бути ефективним в умовах обмежених знань, сил і часу. Ви дізнаєтесь, як досягати великих цілей, рухаючись маленькими кроками, і чому, з точки зору нейробіології, це найбільш правильний, простий, легкий і приємний спосіб отримати бажане.

Із повагою, Роман Тарасенко,
маркетолог, спікер, бізнес-тренер

Розділ 1

Зустріч із монстром

1.1. Було страшно

Зір є важливішим за інші відчуття, на нього витрачається майже половина ресурсів мозку.

© Джон Медіна, біолог-еволюціоніст

Одного разу я побачив монстра. Справжнього страшного монстра. Я йшов пізно ввечері вулицею і раптом помітив, як він ховається в тіні дерева. Я зупинився й декілька секунд не міг повірити своїм очам: за десять метрів від мене стояла потворна горбата істота, що була вищою від мене на кілька голів. Я виразно бачив її довгі кінцівки. Її паща була роззявлена і здалеку нагадувала собачу. Мені здалося, що страховисько поволі рухається в мій бік, хоча в темряві було важко зрозуміти, чи так це, і я застиг на місці.

Серце почало шалено калатати. Здається, я перестав не лише рухатися, але й дихати. В той момент я усвідомив, що не розумію, що відбувається. Я, доросла 25-річна людина, яка не вірить у монстрів, не захоплюється наркотиками й алкоголем, дивлюся на страховисько. Невже вони й насправді існують? Думки в моїй голові пролітали одна за одною з шаленою швидкістю. Що робити? Стояти, тікати, лежати, кричати?

Секунди тяглися, немов години, й мені ставало дедалі моторошніше: з одного боку, я відмовлявся вірити в те, що бачив, та з іншого — ось воно, страховисько, стоїть за кілька метрів від мене. Я не знав, що робити. Боячись, щоб монстр не накинувся, якщо я поворухнуся або почну тікати, я просто стояв і продовжував пильно в нього вдивлятися.

Постоявши ще кілька секунд, як бовван, я нарешті зміг відвести погляд, аж раптом силует страховиська дивним чином змінився. На секунду-другу я знову завмер, потім відвів погляд убік іще раз. Що більше я відводив погляд, то більше монстр продовжував змінюватися, доки цілком не перетворився на корч, який хтось притулив до дерева.

Я полегшено зітхнув, усміхнувся і зробив кілька кроків уперед, щоб роздивитися «монстра» зблизька. Отакої! Мене налякав корч! Іще хвилин із п’ять я підходив до дерева з різних боків, але монстр більше не показувався — поруч із деревом був лише корч.

1.2. Орган виживання

Мозок — найскладніше організований орган виживання.

© Джон Медіна, біолог-еволюціоніст

Згадуючи історію з монстром, я раз у раз доходив висновку, що мав би повестися інакше, адже я — людина розумна, начитана, освічена й неодноразово потрапляв у складні життєві ситуації. Не можна стовбичити на одному місці, удаючи з себе легку здобич. Монстр стояв до мене боком, не бачив мене й не міг відчути мій запах. Мені слід було нижче прихилитись до землі й, не роблячи різких рухів, відповзти кудись, щоб сховатися. Вчинити так було б найрозумніше, та мозок видав не найрозумнішу реакцію «удай із себе мертвого, і, можливо, тебе не з’їдять».

Спочатку мій мозок, котрому я довіряю розв’язання найскладніших завдань, прийняв корч за монстра, а потім примусив мене застигнути на місці посеред дороги, де цей монстр міг мене помітити. Я вважаю, що міг діяти розумніше, та чомусь я так не діяв. У багатьох випадках, на нашу думку, ми могли б повестися розумніше, хитріше, вигідніше, шляхетніше, та мозок прийняв рішення, яким ми тією чи іншою мірою невдоволені.

Як так вийшло, що великий і досконалий людський мозок іноді виявляється не здатним відрізнити корч від монстра, лякаючи нас до біса й примушуючи приймати рішення, котрими ми не пишаємося?

Людський мозок формувався поступово. Найстаріші мозкові структури, котрі дісталися нам від рептилій, зазвичай називають мозком ящірки. Частини мозку, що відповідають за емоції й почуття, називають мозком білки, тому що вони є у всіх ссавців. Найновіші мозкові структури, що відповідають за раціональне мислення, котрі є лише у вищих приматів, називають мозком мавпи. У людини є й такі частини мозку, яких не мають інші ссавці, й це дозволяє нам вважати себе унікальним і найрозумнішим видом на планеті.

Людський мозок — не кінцевий продукт еволюції. Розвиток мозку триває. Він не досконалий і часто припускається помилок: зокрема, приймає корчі за монстрів. Втім, науковці вважають, що природа не прагне досконалості. Вона створює те, що здатне виживати,— цього достатньо. Іноді її витвори прекрасні, іноді жахливі, оскільки нове часто з’являється на основі старого, просто нашаровуючись зверху.

Коли близько 2,5 млн років тому з’явився перший представник людського роду — людина вміла (лат. Homo habilis), у неї були всі частини мозку, які є у сучасних людей,— від мозку ящірки до мозку мавпи. Найбільшою частиною мозку людини вмілої була потилична (мозок ящірки). Із часом частини перерозподілились: потилична зменшилась, а лобові, тім’яні та скроневі (мозок мавпи) збільшилися. Найстаріші частини мозку не зникли й не припинили впливати на нашу поведінку, просто пове5рх них розрослися новіші мозкові структури, що дозволяють мислити більш раціонально, і навіть з’явились найновіші, які є лише в людей.

Дослідник еволюційної біології Гарі Маркус вважає, що людський мозок — це клудж, і я підозрюю, що спочатку вам не дуже сподобається, як він пояснює це поняття: «Клудж — це безглузде, незграбне, але напрочуд ефективне вирішення проблеми». Як вам таке? «Безглузде й незграбне»! Та він збожеволів! Хоча… якимсь чином я ж прийняв корч за монстра. До того ж, якщо «безглузде й незграбне» одночасно «напрочуд ефективне вирішення проблеми», виходить, усе не так погано.

Ефективність людського мозку є очевидною: все, що в живій природі працює неефективно, помирає. Усе, що працює достатньо ефективно, аби вижити, виживає. І, звісно ж, це не означає, що навколо самі клуджі. Природа може створити й щось прекрасне, і щось жахливе. Головне, щоб воно працювало, тобто давало результат — виживання живого організму. Мозок — це вирішення проблеми виживання або, як каже біолог Джон Медіна, орган виживання.

Оскільки люди не вимерли, як 99,9 % видів живих істот на Землі, а навпаки, дуже розмножилися, до того ж створили надзвичайно різноманітну культуру, що впливає на еволюцію мозку, ми можемо бути певні, що наш мозок досить гарно й ефективно працює. А ще тому, що я все ж таки не втік від уявного монстра. Мозок прийняв корч за страховисько, тому що для виживання краще помилково подумати, що корч — це монстр, ніж вирішити, що монстр — це корч. Тому, так, мозок дбає про наше виживання — безглуздо і незграбно, але ефективно.

Розуміння особливостей роботи мозку (необхідність подальшого вдосконалення й головна ціль — забезпечити виживання) дає змогу нам зрозуміти, як мозок обробляє інформацію, як розподіляє енергію, що нам заважає, а що допомагає бути ефективними. Ви не можете ефективно керувати собою, не знаючи, як ви влаштовані, а розпочати вивчення себе треба з вивчення роботи мозку, адже він керує всіма ресурсами організму: силою, сприйняттям, пам’яттю, мотивацією. Завдяки йому ми думаємо і приймаємо всі до одного рішення.

1.3. Знайди або вигадай

Наш мозок шукає звичні шаблони. Ба більше, не знайшовши, він вигадує їх сам. Що більш розпливчастим є сигнал, то простіше прикласти до нього той або інший шаблон.

© Рольф Добеллі, підприємець і письменник

Коли я побачив незрозуміло що, мій мозок миттєво вирішив, що це монстр, а не безневинний об’єкт біля дерева. Адже якщо подумати, після того як я почав роздивлятися «монстра» з різних боків і з різної відстані, іноді я бачив не корч, а тінь незрозумілої форми. Після якихось роздумів можна погодитися з тим, що я бачив щось, дуже схоже на монстра, але мозок упевнено видав відповідь, що переді мною стоїть саме страховисько, а не щось схоже на нього.

Виявивши щось нове в навколишньому середовищі, мозок намагається зрозуміти, що це таке. Він запрограмований шукати й виводити закономірності. Якщо ви сто разів бачили, який вигляд мають монстри у фільмах, то будьте певні, що мозок устиг вивести закономірність, згідно з якою в ситуації, коли ви самі в темряві й бачите щось схоже на довгі кінцівки й величезну собачу пащу, то це — монстр, який ночами полює на людей.

В умовах нестачі інформації для формування правильного висновку, помітивши щось, схоже на таке страховисько, мозок цілком може вирішити, що це і є монстр. Мозок просто не може залишити побачене без відповіді.

Як пише популяризатор науки Леонард Млодінов, «людський розум улаштований певним чином — для кожної події він шукає цілком визначену причину».

Мозку настільки важливо знайти відповідь на будь-яке поставлене запитання, що, коли йому не вистачає даних для правильного висновку, він просто довигадує відповідь, обираючи найбільш вірогідну. Наприклад, якщо ви ніколи не бачили білку, натомість багато разів бачили пухнастих рудих котів, то, побачивши вдень хвостик білки, що стирчить із-поза стовбура дерева, помилково можете вирішити, що там ховається рудохвостий котяра. Якщо це відбуватиметься вночі, то до цього хвоста уява швиденько може домалювати якогось монстра.

Неправильна відповідь для нашого мозку є кращою за відсутність відповіді, оскільки «бодай якась відповідь» дає більше шансів на виживання. Знайдене пояснення може бути раціональним чи ірраціональним, правильним чи помилковим, але воно буде. Мозок знаходить безліч відповідей щосекунди й автоматично. Це й прекрасно, й небезпечно: якщо питання з якоїсь причини виникло, то мозок шукатиме відповідь, доки не знайде, оскільки лише відповідь знімає тривожну невизначеність і дає відчуття контролю над ситуацією. Це важливо для органу, який переймається виживанням над усе. Така наполегливість у пошуку відповіді гідна захоплення. З іншого боку, оскільки мозок є недосконалим, а інформації для формулювання правильного висновку не завжди вистачає, немає гарантії, що знайдена відповідь буде правильною.

Коли я побачив «монстра», мій мозок домалював до незрозумілої тіні відсутні деталі. Після того як я визначив об’єкт як корч, ці відсутні деталі зникли назавжди, і до незрозумілої тіні мозок почав домальовувати корч. Варто було один раз зрозуміти, що я бачу насправді, й у мене вже ніяким чином не виходило знову побачити монстра. Що більше ви знаєте, то менше помилок ви зробите.

1.4. Вбудований захист

Крокодилячий мозок дуже розбірливий і не схильний до пізнання, його найголовніше завдання — забезпечення виживання.

© Орен Клафф, фінансист

Під час зустрічі з «монстром» страх швидко змішався зі здивуванням (монстри існують?!). Змішані відчуття декілька секунд не давали думати раціонально, але потім страх зник, а здивування змінилося задоволенням від розгадування загадки. Коли я зрозумів, що трапилося насправді, мені стало смішно, і я розслабився. Після цього я навіть пригадав розповіді інших людей, як вони лякалися страшних тіней від гілок дерев і підозрілого шурхотіння в кущах, якими б розумними вони не були. Те, що зі мною сталося те ж саме, розважало мене ще дужче.

Спочатку страх, потім сміх над страхом, який виявився безпричинним. Із нами таке трапляється регулярно. Послідовність реакцій є передбачуваною. Людський мозок складається з кількох частин, котрі еволюційно з’явилися в різний час і працюють як єдине ціле, та інформація до різних мозкових структур потрапляє не одночасно, а почергово.

Сигнали із зовнішнього та внутрішнього середовища до головного мозку передаються через спинний мозок. Точка «входу» міститься на ділянці потилиці, де розташована найстаріша частина мозку, котру називають мозком ящірки або рептильним мозком, тому що аналогічні мозкові структури є в усіх рептилій.Далі сигнали потрапляють до лімбічної системи, що відповідає за емоції, і лише після цього — у найновішу частину мозку, неокортекс («новий мозок»), який відповідає за усвідомлене мислення і самоконтроль. Процес може зайняти частки секунди, та все ж ми спочатку реагуємо, потім відчуваємо емоції й лише після цього думаємо раціонально.

Мозок ящірки відповідає за функціонування організму. Він виконує такі ж самі функції, як мозок звичайної ящірки чи крокодила: дихання, серцебиття, сон, активність і основні реакції (бий, тікай, завмирай). Ця частина мозку працює завжди. Коли людина спить або отримує наркоз, її тіло продовжує функціонувати.

Рис. 1. Черговість потрапляння сигналів до головного мозку через спинний мозок

Спочатку інформація (будь-яка!) потрапляє в рептильний мозок. Я не втік від монстра, хоча така думка першою промайнула в моїй голові, тому що моя внутрішня ящірка прийняла рішення завмерти на місці ще до того, як я усвідомив, що опинився в ситуації, коли треба вирішувати, як реагувати на монстра. Я зупинився автоматично. Далі я свідомо залишився стояти на місці, тому що монстр не накинувся на мене, і я мав час подумати, що робити далі.

Рептильна частина мозку — найбільш давня, найбільш швидка і найбільш ляклива. Воістину, як ящірка, для якої головне — вижити. Про вищий сенс буття і шляхетність ризику вона не замислюється. Хоча люди дуже відрізняються від рептилій, мозок улаштований так, що саме рептилія стоїть на вході. Іноді це боязка ящірка, іноді кровожерливий крокодил. Від цієї істоти залежить, яка інформація потрапить у більш нові структури мозку.

Усе незрозуміле рептильний мозок за замовчуванням вважає небезпечним. Якщо раптом виявиться, що небезпеки немає й усе в порядку, та помилка може коштувати дуже дорого. Обираючи з декількох
варіантів (це монстр чи корч?), рептильний мозок про всяк випадок обирає найгірший: це монстр, рятуйся! Тобто надсилає сигнал вище, в лімбічну систему, щоб
та швидко підготувала організм до боротьби за виживання.

Пройшовши через рептильний мозок, інформація потрапляє в лімбічну систему. Більша частина інформації до свідомості так ніколи й не доходить. Причина проста: можливості свідомості дуже обмежені, а мозку щосекунди треба обробляти інформацію, щоб мати найактуальніші відомості про те, що відбувається довкола. Нам не потрібно усвідомлювати більшу частину його роботи, тому мозок працює швидко й ефективно. Несвідомий розум обробляє близько 11 000 000 біт інформації за секунду, а свідомий — від 16 до 50 біт. Деякі дослідники наводять цифри до 120 біт, але різниця, як бачите, так само в мільйони разів.

Як пише Леонард Млодінов: «Еволюція нагородила нас несвідомим розумом, тому що саме завдяки йому можна вижити у світі, що вимагає приймати і засвоювати інформацію з такою швидкістю. Сенсорне сприйняття, пам’ять, щоденні рішення, оцінки та діяльність — усе це дається нам нібито без жодних зусиль, та лише тому, що необхідних зусиль докладає частина мозку, що перебуває за межами усвідомленості».

Свідомі рішення приймаються з допомогою найновішої частини мозку, та важлива інформація, котра може стати нам у нагоді як небезпечна чи корисна, оцінюється рептильним мозком. Потім ця оцінка передається в лімбічний мозок, і лише після цього інформація має крихітний шанс потрапити в новий мозок і бути усвідомленою.

Ми безкарно (тобто без загрози для виживання) можемо ігнорувати більшість інформації, що надходить іззовні. Тому ми так і робимо. Немає загрози? Ігноруємо. Нічого цікавого? Ігноруємо. Щоб нова інформація дійшла до свідомості й затрималася там, вона має привертати увагу, пробуджувати цікавість і водночас бути безпечною. Як монстр, але не біля дерева ввечері, а в клітці вдень.

Часто рептилія допомагає вижити (фізично чи соціально) або уникнути травми (фізичної чи душевної). Іноді ми кажемо: «Спинним мозком відчув» про щось, що не можна або потрібно зробити, але, оскільки мозок схильний перебільшувати загрози і про всяк випадок наганяти холоду, нам іноді трапляється втрачати шанси отримати бажане. Що робити? Приручити свою ящірку!

1.5. Небезпечно чи корисно

Мінімум небезпеки, максимум задоволення — основоположний принцип роботи мозку.

© Евіан Гордон, нейробіолог

Головний принцип роботи мозку: уникання небезпечного і притягнення корисного. Оскільки його головна мета — забезпечити виживання організму в середовищі, яке постійно змінюється, всю інформацію він спочатку перевіряє на безпечність і, лише переконавшись, що вона безпечна,— на корисність.

Яку інформацію мозок вважає небезпечною? Все, що може зашкодити вашому фізичному, психічному і соціальному здоров’ю. Шкода може виявлятися у фізичних каліцтвах, у публічному приниженні, зірваній угоді, суперечці з близькими, конфлікті з колегами, складній інформації — в усьому, що потребує багато енергії для виправлення ситуації, сприйняття інформації або створення нового.

Що може бути корисним? Щось нове, адже що більше ви знаєте, то більше шансів вижити. Щось таке, що дає задоволення, адже ви не робитимете того, що приносить біль, виходить, мозку треба шукати «пряник», яким можна вас привабити й змусити ворушити ногами. Корисною також вважається нова інформація середньої складності й те, що дає енергію: їжа, пиття, рух, сон, відпочинок. Те, що покращує стосунки: секс, розмова, гра, гарна робота. Те, що просуває нас вище соціальними сходами: вища посада, нова компетенція, вдала угода, навіть народження дітей. Усе це мозок вважає корисним і заохочує відчуттям задоволення, радості, щастя. Якщо мозок вважає, що ви робите щось небезпечне, то негайно надішле сигнал болю або сигнал іншого дискомфорту, і ви скуштуєте «батога», щоб надалі те, що мозок оцінив як небезпечне, було робити зась.

Якщо є небезпека, мозок намагається її усунути: уникнути, втекти, знищити, проігнорувати. Якщо інформація не є небезпечною, але корисною, то, пройшовши крізь рептильний мозок і лімбічну систему, вона отримає найвищий допуск — у неокортекс. Лише тоді ви її усвідомите і зможете максимально ефективно застосувати. Неокортекс — як найголовніший бос, тому аж ніяк не кожний відвідувач мозку потрапляє до нього на прийом.

Як пише Орен Клафф: «Якби у вас була можливість поглянути на систему фільтрів, ви б побачили щось подібне:

1. Якщо ситуація безпечна, ігноруй її. Якщо в ситуації немає нічого нового й захопливого, ігноруй її. Якщо це щось новеньке, витягни суть якомога швидше і забудь про деталі.

2. Нічого не надсилай у неокортекс для вирішення проблеми, поки не виникне реально непередбачувана чи екстраординарна ситуація.

Ось основні принципи й процеси того, що відбувається в нашому мозку».

Коли ми помітили небезпечне чи корисне, мозок винагороджує нас за це відчуттям задоволення (слава, який я розумний, успішний, сміливий, швидкий!). Таким чином мозок утримує нас від небезпечної поведінки й мотивує на корисне. Оскільки небезпечного ми лише уникаємо, прагнемо ми завжди того, що приносить задоволення. З цієї ж причини головною рушійною силою людини вчені вважають задоволення.

Успіх (задоволення) нас мотивує, а неуспіх (біль) демотивує. Чому? Тому що мозок не хоче, щоб ми продовжували робити те, що шкодить виживанню (а те, що завдає болю, шкодить виживанню). Якщо людина не виживе, то вже нічого не зможе зробити, тому виживання для мозку завжди на першому місці. Крім випадків, коли захисні механізми мозку «перегоріли» або «зламалися» і людина шкодить сама собі. Таке буває у випадку залежностей: наркотики, надмірне вживання алкоголю та кави. Навіть заняття екстремальними видами спорту часто є залежністю. До будь-якої залежності людина потрапляє в гонитві за задоволенням, тому навіть рівень задоволення треба контролювати.

Мозок змушує нас прискорюватися, тікаючи від небезпеки або від потенційної небезпеки, але до задоволення ми рухаємося повільно. Що треба було робити швидко у давні часи? Лише тікати від хижаків. Людський мозок відтоді майже не змінився, тому від усього, що мозок вважає небезпечним, ми так само, як і раніше, тікаємо швидко, а все, що мозок вважає корисним, ми отримуємо поступово. Це розумно: і від тигра, й від автомобіля треба ухилитися швидко, а читати газету чи готувати вечерю можна хоч дві години.

Повільність у звичайному повсякденному житті заощаджує наші сили для ривка на випадок екстремальної ситуації. Роблячи щось на межі можливостей, коли в цьому є необхідність чи коли її немає, ми швидко видихаємося і довго відновлюємося, деякий час залишаючись більш вразливими. Розуміючи такі особливості роботи свого організму, можна навчитися ефективно керувати обмеженими фізичними й розумовими силами.

1.6. Розвиток — не пріоритет

Будь-яка мавпа може дістати банан, та лише люди можуть досягти зір.

© Вілеянур Рамачандран, біолог

Виживання — пріоритет для мозку. В тому, що мозок дбає лише про виживання, дуже легко пересвідчитися: вам ніколи не буває настільки ліньки поїсти, щоб ви не зробили цього хоча б один раз на день. Але вам може бути ліньки хоча б годину на тиждень вивчати іноземну мову або читати наукові статті.

Для життя нам би вистачило однієї нирки, однієї легені й удвічі меншої печінки. Ми чудово можемо жити без селезінки й навіть без частини мозку, але живий організм із метою виживання любить робити запаси, тому в нашому організмі майже всього надлишок. Ба більше: якщо одна частина мозку втрачає свої функції, інша може її підмінити, виконуючи «чужу» роботу. Мозок настільки переймається виживанням, що надсилає свідомості сигнал утоми вже тоді, коли у нас залишається ще багато енергії, й ми могли б працювати ще декілька годин.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.