На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Сергій Щербаков

НІЩО НЕ ІСТИНА: стисла історія людської дурості

Видавничий дім «Фабула»
2021

© С. Щербаков, 2021

© О. Чупа, пер. з рос., 2021

© ВД «Фабула», макет, 2021

ISBN 978-617-522-017-7 (epub)

Усі права збережено.
Жодна частина даної книжки не може бути відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу власників авторських прав.

Электронная версия создана в соответствии с изданием:

Щербаков Сергій

Щ61 Ніщо не істина: стисла історія людської дурості / пер. з рос. О. Чупа. — Харків : ВД «Фабула», 2021. — 336 с.

ISBN 978-617-522-005-4

Життя — це великий пазл. І якщо тулити деталі абияк — замість картини отримаємо кашу з картонних обрубків. Тож має сенс напружити сіру речовину й розкласти фрагменти по своїх місцях (призначених творцем, безумовно): спорт, подорожі, громадянський обов’язок, секс, бізнес, науковий підхід до вирішення задач...

І щойно всі деталі опиняться там, де мають бути,— ми побачимо картину Едемського саду на землі. Ідеальне життя детектед!

Так от... «Ніщо не істина» — це удар напалмом по вашій коробці з пазлом. Конкретна, логічна й до біса весела відповідь, чому збирання ідеальних картинок – дурня собача. Таке собі щеплення реалізму, після якого ваше мислення стане важче, а життя легше.

Приємного виходу з Матриці. І так... Хай яких висновків ви дійдете після читання цієї книжки – не довіряйте їм.

УДК 165.0:316.6

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Моїй дружині — Руслані.
Кохання до тебе — це та єдина істина,
якої я не бажаю ставити під сумнів

Істина — це хаос.
І що ближчі ми до істини,
то сильнішим є хаос.

Брет Істон Еліс «Гламорама»

Книжкові стелажі людської дурості

Хочете, я вгадаю, що конкретно ви робили протягом останніх двох-трьох років свого життя? Це буде нескладно.

Ви тільки те й робили, що намагалися узгодити світ довкола себе із вашим розумінням того, яким цей світ повинен бути. Хапнути собі трохи більше ресурсів, вигадати нову послугу або створити нове життя, мати кращий вигляд або гідно відпочити (адже коли бос не звертає уваги, треба просто піти та взяти своє, чи не так?).

Хай би що ми робили — ми прагнемо вплинути на світ. Це рівною мірою стосується і вчинків «для себе», адже кожен із нас є частиною світу (хоча й не настільки значущою, як нам хочеться вважати).

О’кей, для чого тоді пишуть нон-фікшн? Навіщо?

Якщо відкинути очевидну полову, що першою спадає на думку (заробити грошей, здобути більшу популярність у межах професійної тусовки, вписати в BIO Instagram горде «автор книжки»…), то в сухому залишку отримаємо, що… книжки пишуть для того, аби розповісти, що ж такого зрозумів про життя автор; аби донести правду цього автора до тих, хто живе в невіданні (та, до речі, знову дещо змінити світ відповідно до уявлень письменника про правильне та прекрасне).

Сходіть до бібліотеки. Торкніться обкладинок, здмухніть порох зі сторінок, зарядіть Kindle… перед вами — кладовище людської дурості й пам’ятник її недалекоглядності.

• Платон «збагнув», що істинна реальність — це реальність «ідей» та абстрактних форм. А ми живемо в повній тіней «печері», і тіні ці є предметами та явищами світу. Сократ забирай, треба терміново про це розповісти грекам!

• Тома Аквінський мав одкровення, що «янголи можуть пересуватися з місця на місце як безперервно (проходячи середню точку між початковим та кінцевим пунктом), так і дискретно (ніби шляхом телепортації)». Шарите? Треба негайно розповісти про це християнам — вони шарять!

• Зигмунд Фройд виявив, що відсутність у жінок статевого члена завдає їм непоправної психологічної травми. А зцілити її можна лише завдяки реалізації «комплексу маскулінності», або народивши дитину (тому що народити дитину — це символічно, ну… як член)… Ось воно, треба хутчіш розповісти про це лікарям у всьому світі!

І де зараз усі ці істини? Ми пам’ятаємо прізвища (часто називаючи їх до того ж великими), ми стверджуємо, що стоїмо на їхніх плечах, проте посміхаємося через наївність їхніх поглядів, іноді перечитуючи як «історичний екскурс». Але на цьому нібито й усе…

Ці істини зотліли, як папір на сонці, і щодня подих часу помалу розвіює їхній прах.

Що ж, саме час спитати, навіщо я пишу іще одну книжку. І відповідь буде такою: щоби розповісти вам про те, чого я НЕ знаю, і переконати вас у цьому («у чому, дідько, переконати?!»).

Щоби продемонструвати: якщо «осяяння» найвеличніших мислителів людства завантажити в глобальну нейронну мережу, якою нас лякають проповідники «чорного дзеркала», вона згорить до бісової матері.

Щоби у вас перед очима смикнути за кілька ниточок, які стирчать із клубка життєвих суперечностей, і переконатися, що цей клубок намертво заплутаний, а наступного Македонського не дочекатися. Що остаточної правди немає, не було й ніколи не буде. А автори книжок — усього лише конкурсанти нескінченної естафети, що відбувається на ескалаторі, який незмінно рухається вниз. І цей ескалатор затягує будь-яку істину — варто лише комусь упустити її на сходи. Само собою, що і цю затягне також.

Селера проти Пастернака.
З якого боку гризти овочі пізнання

Цю книжку присвячено саме тій темі, яка заявлена на обкладинці. Але якщо розгорнути її навмання й почати читати із середини — можна натрапити на настільки кричущу крамолу, що вона миттю відіб’є бажання починати з початку і вгризатися в контекст. Тому дозвольте мені на правах господаря побіжно показати вам будинок, а вже потім я залишу його наодинці з гостями, що прагнуть познайомитися.

Для початку disclaimer. Якщо раптом ви молода мама, топменеджер, TikTok-блогер або будь-який інший типаж надмірно зайнятої людини, що навіть вітер пускає за розкладом, то ось вам стислий переказ книжки: жодної остаточної правди не існує і не з’явиться, а все, у чому ви на 100 % упевнені сьогодні, зі стовідсотковою гарантією втратить актуальність, зміниться до невпізнаваності або відімре — варто лише почекати.

Краще кажучи — «ніщо не істина».

Це не метафора і не стьоб над фразеологізмом — наведену фразу треба розуміти буквально.

У принципі, на цьому ніби… усе — з головним висновком ви вже ознайомились, усе інше деталі. Для обговорення у світських колах вистачить — віддайте книжку комусь, кого мучить бодай якийсь літературний голод.

Тепер — що стосується навігації.

Першу й більшу частину книжки (розділи з I до VIII включно) присвячено знущанню з істин (я називаю їх «соціальні аксіоми»), що настільки вросли в тканину суспільства, що більше не викликають скептичних запитань.

Наприклад, ми з’ясуємо, чому корупцію потрібно заохочувати, а власну дружину — підштовхувати до зради. Поговоримо про те, яка це дурня — подорожувати, займатися аматорським спортом і — прости господи — ходити на вибори. Чому бізнесменам у жодному разі не треба витрачати час на нетворкінг або створювати особистий бренд — набагато краще почати «гладшати». Зрештою, ми виправдаємо брехню як життєву стратегію та покладемо вінок на могилу статистики разом з її методологією (руками самої статистики)…

Пишучи ці розділи, я розважався, але не забував про те, що до Супер Маріо дослуховуються лише тоді, коли він переміг головного боса. Якщо ви вирішите прогорнути першу половину книжки, то фінальні висновки будуть не такими гострими. Але якщо ви почнете їх читати й зауважите клінічні симптоми «пригорання» других дев’яноста (а ці симптоми зазвичай проявляються в чомусь на кшталт «цієї ахінеї навіть знати не хочу») — то відкладайте зі спокійним серцем. Це необов’язкова частина книжки — таке собі листя селери, її «вершечки» (так, листя також їдять, і воно дуже корисне). Якщо ж ви досі перебуваєте в інфантильному стані психіки, коли чути погляд, який суперечить вашому,— боляче, що ж, гаразд, я знаю, що діти не люблять зелень.

Друга частина книжки (розділи з ІХ і майже до кінця) — це, відповідно, корінці селери. Тут міститься мій набір патологоанатома для проведення розтину тіла науки, а також позачасова «формула істини» з коментарями «чому формула є, а істини — немає». Якщо ви, ніби Пастернак (Борис Пастернак, а не ще один коренеплід), «у всьому хочете дійти аж до самісінької суті» — читайте одразу із середини. Це, звичайно, настільки ж сумнівне заняття, як і риболовля за допомогою електровудки, зате збережете собі нерви та заощадите час.

P. S. Ну, і спеціально для тих, хто купився на підзаголовок… Розділ зі «стислою історією людської дурості» міститься рівно посередині між фіналом другої частини (розділ Х) та висновками (розділ ХІІ), у яких розжовано, як застосовувати інформацію з цієї книжки в побуті, на роботі, в онлайн-казино, на дебатах і ще бозна-де. Саме тут максимально легко потрапити в смислову пастку, чого я вам і бажаю.

Від коренеплодів до Карнеада

«Та я взагалі що завгодно можу довести!»

Справді? Ну то йди, доведи! Можу закластися, що ви НЕ зустрічали в житті людини, яка здатна одночасно і цілком серйозно відстоювати діаметрально протилежні погляди (наприклад, бути і «за» гей-паради, і «проти» них). Однак історії така людина відома.

Ім’я цього чоловіка — Карнеад. У поганому товаристві Діогена Вавілонського (не того, котрий жив у діжці та ходив на міські зібрання з букетом із тухлої риби,— іншого) та перипатетика Крітолая (можна не вникати — просто звучить красиво) він 155 року до н. е. гастролював у Римі за напучуванням грецької влади. Не питайте: держзамовлення, перемовини щодо скасування штрафу — нічого цікавого.

Це нині перемовники — понурі вішаки для безликих піджаків. А тоді, бачте, філософів посилали. Ну, і щоби інтелектуальна ерекція дарма не простоювала, Карнеад із друзями розважали римських громадян публічними виступами.

У перший день «вільного мікрофона» Карнеад зайшовся трелями на адресу «справедливості». Мовляв, вона лежить у самісінькій суті природи людини, слугує мірилом усьому, ну, і штраф за розграбування Оропоса (котрий вони прийшли скасовувати) — також «таке собі» — справедливістю й не пахне.

А вже наступного дня Карнеад «перевзувся в повітрі» та переконав (таки переконав) ту саму авдиторію, що «справедливість» — не більше ніж умовність, якої потребують сильні, аби керувати слабкими, і ніякої об’єктивної цінності вона не має.

Оце я розумію — вступив у суперечку сам із собою!

У філософії скептиків (а була в Давній Греції філософська школа з такою назвою) це позначають терміном «ізостенія» — уміння з будь-якої тези сформулювати абсолютно протилежну, яка би до того ж була настільки ж логічно істинною, як і вихідна. Однак римську владу аргумент не переконав, тому трійцю викинули з міста, щоби вони не дурили голову молоді.

Якщо, дочитавши до цього місця, ви зморщилися та недовірливо промовили «та ладно, звиздить» — у мене для вас добрі новини. Протягом усієї книжки я буду наочно використовувати метод Карнеада, відстоюючи ідеї, протилежні тим, котрі ви, найвірогідніше, сповідуєте. І всі, хто довкола вас,— також.

Відстоювати не за допомогою треш-аргументації на кшталт «ленін — гриб», але за допомогою науки, статистики, аналізу Big Data, логіки та іншого хардкору, якому важко протистояти.

Істини немає — є тільки більші та менші умовності. Усе, що ви знаєте про світ, усе, у що ви вірите,— хибне та мінливе.

Уся ця книжка — другий день Карнеада.

Частина перша

I. Туризм. Основи мастурбації за допомогою глобуса

У космос — ракетою дауншифтингу

У березні 2017 року двоє юнаків віком трохи за 20 — Дін та Маркус (імена, до речі, справжні, але який у них сенс без Instagram ID, чи не так?) обжерлися дауншифтингу на Гоа та вирішили розпочати детокс від результатів рослинного існування в континентальній Індії.

Так чи інакше, хлопці дісталися священного міста Варанасі — його, за легендою, заснував особисто Шива понад 5000 років тому в самісінькому центрі світу (це, якщо ви не знали, на березі річки Ганг). Як і будь-які нормальні туристи, Дін та Маркус передусім зацікавилися двома об’єктами — храмом Каші Вішванатх (це той, у шпиль якого вбухали 800 кг золота) і бгангом (наркотик з індійської коноплі, який курять або п’ють).

Треба зазначити, що храм Вішванатх стоїть, ніби бабуся в київській маршрутці — максимально впритул до інших. Тому найкращий спосіб зловити кадр із банями — це домовитися з кимось із місцевих, щоби вони пустили до себе на дах. Ясна річ, вхід на цей дах у 90 % випадків проходить повз касовий апарат домашньої крамниці (та брешу, звичайно, який там касовий апарат у регіональній Індії).

Хлопці почали саме з такого даху. Спершу вони «дунули» та запустили алхімічне весілля в кровоносній системі, а вже потім підмішаний до бганга опій підкинув їм зухвалу ідею: здертися на найвищу точку храму, аби «зробилося ще красивіше».

Історії невідомо, як саме їм удалося «загубитися» в храмі до закриття. Довкола храму Вішванатх, з метою протидії саме таким молодикам із недозрілою корою головного мозку (у чоловіків вона остаточно формується до 28 років), стоять десятки охоронців у формі кольору брудного піску. Вони ретельно обшукують речі туристів і настійливо просять залишити в камері зберігання телефони з фотоапаратами. Ба більше, записують паспортні дані, а якщо ви не індуїст — можуть узагалі розвернути на 180 градусів. Але цього разу закон Карми опинився на боці безумців — певно, на руку їм зіграли життя на Гоа та багаторічна звичка легких «тріпів» під марихуаною. Щоправда, усередину потрапив лише телефон Маркуса — другий залишився на вході.

Ледве Вішванатх зачинили для відвідувачів, а на небо викотився надкушений колобок Місяця, хлопці почали здиратися стіною зі східного боку. Стінами витанцьовували містичні відблиски трупів, які спалювали під час ритуалу (ви, певно, бачили по Discovery, як це буває на узбережжі Гангу). Тривав цей підйом лише кілька хвилин, поки їх не помітила охорона й не підвели руки. Знизу почали кричати та кидатися камінням. Спалах, мить — і обидва вони вже на землі.

У Діна — обідрано частину обличчя, ліву руку та коліна, а в Маркуса — зламано зап’ястя. Поруч — шматок стіни, який відколовся і на який припала частина удару (як пізніше з’ясувалося, вартість шматка становила близько $120000 включно з реставрацією). Довкола — розлючена охорона, яка втрималася від побиття, але не погидувала грабіжництвом. Найперше — у Маркуса відібрали телефон. А потім, певно образившись, що знайшли його так пізно, представники закону забрали гроші та зняли каблучки. Поки їхала поліція — хлопців облили водою з Гангу (щоби обмити садна та рани), яка стояла неподалік для ритуальних цілей. І лише в поліції з’ясувалося, що це не прості хлопці… Один із них виявився сином впливового європейського політика (так, золота молодь також дауншифтить).

Саме тому ви не знайдете жодних публікацій у газетах або мережі, з яких можна переконатися в правдивості цієї історії. Справу зам’яли. На відновлення храму виділили гроші, а горе-туристів депортували (щоправда, Маркусові надали «першу медичну» на місці, тому для лікування перелому довелося ламати зап’ястя ще раз, тільки вже під контролем європейських лікарів).

Здавалося б — кінець історії. Але «Ніт!». Минуло півтора місяця після повернення додому, і Діна запросили на коктейльну вечірку (як мандрівника з унікальним досвідом), де на нього протягом усього вечора пристрасно позирала ефектна брюнетка (принаймні так йому здалося в перервах між шотами). Уловивши момент між потисканням рук та відповідями на запитання про здоров’я батька, Дін залишився з дівчиною наодинці та без зайвих прелюдій поліз їй до рота язиком.

Ледве увійшовши до сфери дії французьких норм моралі та естетики, він замість взаємної пристрасті отримав «ефектного ляща». Виявилося, що брюнетка заручена з американським астронавтом, але сьогодні сама, каблучки не вдягнула і літати без скафандра не готова.

То що маємо в сухому залишку цієї історії подорожі:

• травми, забої, один перелом (чи два?);

• нелегальна купівля та вживання наркотичних засобів;

• завдання шкоди об’єкту історичного значення на суму $120000;

• дещо зіпсовані дипломатичні стосунки;

• пограбування туристів (до речі, посадовими особами);

• некваліфікована медична допомога;

• потрапляння індійських супербактерій (від яких не існує антибіотиків) у кров обидвох героїв прямісінько з води священного Гангу;

• і нарешті, потрапляння бактерій у космос за схемою «Дін — слизова оболонка дівчини — слизова оболонка нареченого» (це, до речі, цілком навіть можна перевірити — погугліть).

Як вам така мандрівочка? Що називається, навмисне не вигадаєш.

Так ось, я беруся стверджувати, що подорожі взагалі переважно не мають сенсу (якщо, звичайно, не бачити сенсу у викиданні на вітер грошви), а нерідко ще й небезпечні (і для туристів, і для інфраструктури країни, і для звичайних мешканців). Що зростання туристичного ВВП — це порох в очі, і поки окремі країни заробляють, світова економіка — завдяки таким ось Дінам та Маркусам — лише втрачає ресурси, і відбувається це жахливими темпами.

Зрештою, якщо не брати до уваги щойно наведеного прикладу, Covid-19 перетворився на пандемію саме завдяки туристам. Це вони винні в карантинах, економічній рецесії, смертях. Чи будете ви з цим сперечатися?

Пожежна безпека для тих, хто накопичує милі

Я належу до першого покоління людей, котрі можуть масово та безперешкодно подорожувати всією земною кулькою. 500 років тому це було неможливо з технічного погляду, 100 років тому — з економічного, у першій половині XX століття — через світові війни, у другій половині XX століття — через «холодне» протистояння парадигм, у нульових — уже було можливо, але ще не сформувалася мода… І ось нарешті 2020 року зорі зійшлися, а соціальні мережі працюють як філіал Великого адронного колайдера, розганяючи частинки (частинки контенту) й несучи їх по колу…

Нині подорожі стали лакмусовим папірцем належності до поколінь Y, Z або далі. Заради них заробляють гроші та кидають роботу, починають стосунки та руйнують шлюби, саме ними вимірюють успіх і товщину «самопізнання», це ними вихваляються та через них просякають смертельною заздрістю… Якщо «американська мрія» — це про гроші та свободу, то універсальна мрія представника невловного «середнього класу» (незалежно від кольору шкіри, статі та громадянства) — про те, щоби на власні очі побачити льодовики, поки вони остаточно не розтанули. «Економіка вражень» у дії.

Це відчувається в повітрі, але самим лише CO_2 не наситишся. Тому ось вам два факти, які «тримаються за ручки»… Обсяг світової туристичної індустрії 2017 року складав $2,57 млрд прямого прибутку на рік. Але якщо рахувати разом з опосередкованим та індукованим — $8,24 млрд.

1996 року людей, що подорожують закордоном, налічувалося лише 563 млн на всю планету. 2017 року їх було вже понад 1,3 млрд осіб. Це має такий вигляд.

Сформувалася мода, і тепер вона диктує молодим людям, чого бажати на повноліття. Подорожі! Це ж так… «розширює горизонти», «дозволяє доторкнутися чужих культур», «знайомить із людьми», «дає можливість побачити найбільш мальовничі та збудливі місця Землі»…

Усе так?

А тепер, коли у вас перед очима виникло солом’яне опудало «духу пригод», я обіллю його бензиновою сумішшю наукових досліджень та здорового сенсу, а потім… потім ми перевіримо, чи зможете ви розпалити вогонь у джунглях інформації, якщо раптом заблукаєте, вирушивши в чергову подорож.

Довкола медичного довідника за 80 днів

Мене лихоманило в Празі та Саксонській Швейцарії, я клеїв на себе пластир після падіння з мопеда в Таїланді (перед тим як зайти до клітки з тигром), блював в Атлантичний океан біля іспанських островів, робив щеплення від жовтої лихоманки перед польотом до Танзанії, рятував дружину від невідомого висипу в Індонезії, страшенно кашляв в Азербайджані, став свідком спроби пограбування з ножем у Малайзії, але…

Тільки дурні судять по собі, і тільки балаболи наводять як приклад те, свідками чого були особисто. Правда стає універсальною лише тоді, коли потрапляє в поле зору статистичної вірогідності. Що ж, послухаймо розумних людей…

1. «Подорожі можуть спричинити рак»,— кажуть німецькі лікарі. Суть відкритого ними феномена полягає в процесах, що відбуваються довкола білка під назвою RAS. Виявилося, що з RAS пов’язані «циркадні ритми» в нашому організмі (саме цей білок відповідальний за бажання переставити будильник іще на 15 хвилин після сигналу), а його різка нестача провокує появу до 25 % усіх ракових клітин (досліди проводили, як завжди, на мишах). Інакше кажучи, коли ви безсистемно стрибаєте з одного часового поясу в інший — організм глючить, призупиняється вироблення білку, і оп-ля… ви не в зоні tax free, а в зоні ризику.{1}

2. «Мандрівники мають серйозні проблеми зі сном, які негативно впливають на весь організм»,— стверджує… та хто тільки цього не стверджує. Наприклад, міжнародна мережа готелів IHG Hotels & Resorts провела дослідження, завдяки яким з’ясувалося, що 79 % людей, які ночують не вдома, сплять на 58 хвилин менше, ніж зазвичай.{2}

Це має далекосяжні наслідки для здоров’я всього організму. Таку думку підтримує й доктор Стівен В. Локлі (дуже авторитетний фахівець із циркадних ритмів людини з Гарвардської медичної школи). У цьому ж переліку — професор неврології та психології Каліфорнійського університету Меттью Волкер, автор світового бестселера «Навіщо ми спимо». Щоби ви розуміли рівень серйозності питання, коли я кажу «для всього організму» — це означає буквально «для всього». Депривація сну — прямий шлях до країни зниженого імунітету, пригнічення репродуктивних функцій, депресії, проблем із пам’яттю, логікою, ефективністю тощо. Погугліть або прочитайте книжку Волкера, а для повноти картини я дам вам посилання на наукові дослідження, що наочно пояснюють, чим вам загрожує недосип (окрім знущання з боку колег).{3}

Не полінуйтеся — витратьте 20 хвилин, але тільки не перед сном, благаю.

3.  «Століття XXІ сюрприз дарує свій:
Якщо недосипаєш, то будеш ти гладкИй».

І це — не фрагмент частівки, яку полюбляє наспівувати мій дієтолог. Це — факт історії хвороби.

Найбільш цитоване дослідження на цю тему провели Ендрю Рендалл та Кетрін Річардз. Вони проаналізували дані 13057 осіб, які багато подорожують через роботу, і виявили, що ті, хто відсутні вдома понад 20 днів на місяць, отримують не лише незабутні враження, але також і вищий індекс маси тіла (27,5 проти 26,1 у контрольній вибірці), проблеми з діастолічним тиском та холестерином. Завзяті мандрівники на 260 % частіше оцінюють власне здоров’я як «хрінове» порівняно з домосідами. Ну, або якийсь інший прикметник, це вже не так важливо.{4}

Тобто ви зрозуміли, чи не так? Ніхто не вірить у ці ваші казки про «я гуляв Віднем 20 км на день». Зніми футболку та покажи боки, грубасе!

4. Якщо ви, як і я, любите розпродаж в авіакомпаній-лоукостів, то в мене для вас, любі друзі, погані новини… Офіційна медицина поки сумнівається,{5} але ЗМІ та мережеві експерти давно волають, що авіаперельоти є фактором ризику виникнення тромбозу глибоких вен. А якщо до того ж пригадати, як відбуваються подорожі Азією на автобусі, тук-туку або якомусь індійському аналогу електрички, то знаряддя катування середньовічної інквізиції видаватимуться вам не такими вже й нелюдськими, а тромбоз — захисною реакцією організму на світлини з «екзотичних куточків нашої планети» в соцмережах. Так порошинка здорового глузду в цій смердючій мушлі перетворюється на перлину. Тому що на початку абзацу я пожартував… Медицина НЕ сумнівається. За сім років після публікації статті, на яку я посилався вище, спільнота лікарів таки підтвердила: авіаперельоти (особливо тривалі та особливо для людей із другим підборіддям) є фактором ризику розвитку VTE. Живіть із цим.{6}

5. Самі авіаперельоти (котрі лише почали серйозно досліджувати) провокують у пасажирів гіпоксію (нестачу кисню), зменшуючи кількість O_2 у крові на 25 %, і, як наслідок, уповільнюють обчислювальні опції нашого біологічного ПЗ та швидкість прийняття рішень… Погіршують роботу пам’яті, зір (переважно в темряві), послаблюють імунну систему. У спеціалістів Німецького товариства аерокосмічної медицини з’явилася підозра, що ми підхоплюємо грип не через зміну клімату, а як імунну відповідь на факт перельоту. Поки що це тільки підозра. А ще втомлюваність, роздратованість, агресія і навіть депресія — усе це імена оленів в аеросанях Санти. Як вам така метафора? Перельоти — не мед.{7}

6. Є дослідження на вибірці 2500 осіб, під час якого вдалося довести, що в 11,3 % людей, що подорожували в тропіках у середньому п’ять місяців, розвивалися психоневрологічні проблеми. 52,1 % з них страждали на порушення сну, 48,7 % — на втому, 39,3 % — на памороки. 2,5 % впадали в гострий психоз, а 1,2 % потребували реабілітації тривалістю понад два місяці… А-а, так, я забув сказати, що середній вік у вибірці складав 24,5 роки. Ніби далеко не старпери.{8}

Ще раз пробіжіться пунктами цього параграфа. Ми тут говоримо не про разові випадки, винятки або аномальні результати… Усе навпаки — це наука, крихітко. І навіть якщо ви не вірите, шанси повернутися додому з навколосвітньої подорожі невиспаним, гладким, із тромбозом та підозрою на рак — доволі високі. Слава богу, рак стоїть у цьому списку останнім, але так чи інакше це спричиняє тривогу.

А все тому, що людський організм із його хирлявим імунітетом не призначений для настільки тривалих переміщень у просторі. Ми адаптуємося до того клімату, тиску, хімічного складу води та інших умов, у яких народилися (це називається «ізотопний підпис»). Скажімо, купання в мальовничому озері в якомусь російському задуп’ї легко може скінчитися лептоспірозом та реанімацією, хоча місцеві мешканці полощуться в ньому все життя — і хоч би що. Еволюція про це завжди знала, тому наша здатність «подорожувати пішки» й обмежується 40–50 км на день.

Кожна позначка у вашому закордонному паспорті — це жорстокий підсрачник власному здоров’ю (до того ж відкладений і тому вдвічі небезпечніший). Чи воно того насправді варте?

Клопи — бонусом

Наш екскурсійний автобус робить заплановану зупинку на станції імені оцих, із заголовка…

2019 року світовими ЗМІ розійшлася звістка, котра розбуркує холодець в районі куприка: США та країни Європи заполонили клопи. А головна причина їх масової появи — туристи. Саме мандрівники привозять із собою франчайзі фільму «Щелепи», адаптованих до життя в наших м’яких подушках. Та ще й привозять так, що страждають не особисто, а всією країною.{9}

Трохи напружтеся й копніть глибше — і вже за кілька кліків виявите, що подібні епідемії повторюються кожні кілька років. 2017 року такі повідомлення надходили з Німеччини, 2014-го — з Іспанії, 2003-го — знову із США (просто прогляньте історію публікацій того ж The Telegraph)…

Просто зараз, у лютому 2020 року, поки я пишу цей розділ, клопи атакували Францію.{10}

Аби ви розуміли масштаб того, що відбувається, треба зазначити, що кандидат на посаду мера Парижу буквально кілька днів тому пообіцяв у своїй передвиборчій кампанії впоратися з атакою комах за 100 днів. Це настільки глобальна проблема, що нею почали спекулювати політики!

Ще одним фактом, який вам буде цікаво дізнатися, є те, що інсектициди (спеціальні препарати, смертельні для комах, але нешкідливі для всіх інших) поступово перестають впливати на клопів. У цих нановампіряток розвивається резистентність, а на нас у дуже недалекому майбутньому чекає популяція «суперклопів», котра не пошкодує ані любителів Airbnb, ані навіть любителів Booking. Із супербактеріями вийшло й із суперклопами вийде (Дін із Маркусом знають про це з власного досвіду).

Маєте сусідів-мандрівників? Одягніть маску та перевірте матраци.

P. S. Зверніть увагу на те, як делікатно я замовчую питання щодо тварин, які можуть зустрітися вам у самій подорожі. Малярійних комарів, гадюк, рибу-скорпіона, тарантулів, скажених мавп та отруйних медуз… клопи заслуговують на окремий параграф лише тому, що вони також полюбляють подорожувати. Але хай куди ви їдете, завжди є шанс нарватися на гоп-компанію місцевої фауни. Мало які зустрічі виявляться такими ж невинними, як укуси з почервонінням.

Потяг до подорожей — це психічний розлад

Якщо ви знаєте конкретно, «навіщо» подорожуєте, тоді, вірогідно, ні. Вірогідно.

А от якщо «special promo» на квитки до країни, де ще не ступала ваша нога, викликають у вас тремтіння в зап’ястках — треба зупинитися, закусити нижню губу та подумати. Давайте зробимо це разом.

«Мамо, тату, познайомтеся — це Дромоманія. Вона житиме з нами. Тобто я з нею».

Жартую.

Дромоманія — це не дівоче ім’я, це назва психічного розладу, який простою мовою робітників та селян називають «волоцюзтво». Найчастіше цей розлад проявляється в підлітків як потужний потяг до «зміни картинки», «зміни місця», «утечі з дому» тощо.

А тепер невеличкий інтерактив. Я назву вам клінічні ознаки тієї самої дромоманії, а ви порівняєте їх із рекламними гаслами туристичних агенцій та словами своїх друзів, які активно подорожують. Готові?

Отже, якщо поглянути на масову істерію тревелголізму крізь призму підліткового волоцюзтва, виявляється, що вони схожі, мов дві краплі води. Можливо, і справді, фоторобот запеклого мандрівника складається з внутрішньої незрілості та намагань утекти від самого себе?

Я навмання пригадаю щонайменше з десяток таких знайомих у своєму оточенні. І це не твердження, що вони «кукухою поїхали», і навіть не кремова трояндочка на стейку. Дромоманія — це лише перший корж багатошарового пирога найрізноманітніших синдромів у людей, яким не сидиться на дупі рівно. Відкусимо трошки.

• Синдром «корабля кохання». Близько 10 % мандрівників повертаються додому із ЗПСШ (захворювання, що передаються статевим шляхом). Закордоном треба ж усе-усе спробувати? От і розсуваються межі «нормального» та крізь цей портал починає лізти всіляка нечисть — від генітального герпесу до повноцінного ВІЛ.{11}

До речі, невеличке дослідження, проведене у Великій Британії, виявило, що 19 % чоловіків та 14 % жінок відчувають у відпустці посилений сексуальний потяг. Як наслідок, 26 % англійців (кожен четвертий) бодай раз у житті вляпувалися в «курортний роман». Це ж подорож — тут «усе не по-справжньому».{12}

• Єрусалимський синдром (коли раптом усвідомив, що ти — пророк та месія, а значить, потрібно кинути родину, роботу, друзів і йти проповідувати).

• Паризький синдром (коли раптом усвідомив, що «столицю Ейфелевої вежі» засрали та наповнили щурами, і їдеш страждати до лікарні з м’якими стінами).

• Синдром Стендаля (коли, побачивши отакенний розмах мистецтва й людської думки, усвідомив власну нікчемність та даремність і, можливо, навіть вирішив укоротити собі віку).

Навантажувати вас доказами не буду — перелічені розлади є статистично недостовірними. Це радше ілюстрація того, до якого ступеня божевілля може довести банальне бажання «подивитися світ».

Тож, можливо, те, що ми називаємо гучним словом «мандрівник» — це насправді інфантилізм? Ознака недостатньо розвиненої психіки, що кидається світом за батьківські гроші (або свої — останні), виправдовуючись пошуками себе та непереможним «хочу»?

Замість відповіді (адже запитання риторичне) — порівняйте зі словами Луція Аннея Сенеки, батька світового стоїцизму, хід думок якого був такий само прямий, як цвях у гузні того, хто оглядає історичні пам’ятки. Не забувайте, що сказано це було 2000 років тому, коли ще не пахло навіть паперовими літачками.

«Чим може допомогти подорож сама собою? Вона не потамує пристрасті до насолод, не упокорить жадоби, не втишить гніву, не передасть нестримного натиску кохання, не позбавить душу від інших зол, не пояснить суджень, не розсіє оман — хіба що на короткий час займе тебе новизною, ніби хлопчика, що дивується небаченому досі.

В усьому іншому подорож лише посилює непостійність духу, коли він нездоровий, робить ще легковажнішим та неспокійнішим. Ті, хто жадібно прагнув до інших місць, ще більш спрагло їх залишають, перелітають, ніби птахи, їдуть швидше, ніж приїхали».

Я опаную цю культуру з п’яти нот

Щоразу, коли я чую від чергового шукача пригод, буцімто «в країні X дуже усміхнені люди» або «в країні Y дуже терпимо ставляться до туристів», мені аж кортить схопити його закордонний паспорт і лупити ним цього мандрівника по горбу, аж поки він не запишеться на базовий курс зі статистики. Ну не можна ж робити висновки стосовно всієї вибірки на підставі двадцятьох-тридцятьох осіб, які випадково зустрілися вам дорогою!

Візьмемо, до прикладу, Ватикан. Як вам відомо, це найменша країна у світі, а її корінне населення складає близько 1000 осіб. Угадайте-но, зі скількома з них вам треба сісти разом за один стіл, щоби дійти системного висновку (будь-якого системного висновку) про всю країну?

Статистично правильна відповідь — із 278 особами (це гарантує вам рівень довіри до даних у 95 % і можливу похибку в кожен бік у 5 %). Нехай ви проведете із кожною такою людиною годину часу (такий собі християнський speed-dating) та витримаєте не більше восьми осіб на день. Отже, аби дійсно — спираючись на математичну точність — «вивчити чужу культуру та щось там засвоїти», вам знадобиться сім тижнів чистого часу. А скільки у вас, перепрошую, відпустка триває?

Те саме стосується пошуку будь-яких «відповідей» у подорожі. Ви або дійсно намагаєтеся з’ясувати питання культури, звичаїв, мови і для цього припиняєте бігати з летовища на летовище, або — ніде правди діти — лише поверхнево торкаєтеся теми, водночас розповідаючи самому собі казки про те, що «я бачу людей одразу й наскрізь».

Надягніть окуляри статистики та погляньте крізь них на трохи більші країни. Як вам ідея «сформувати особисту думку» про Париж (населення у 2141 раз більше, ніж у Ватикані), Калгарі (у 1136 разів), Йоганесбург (у 958 разів)? Та це ж просто смішно! А як щодо Франції, Канади або ПАР загалом?

Ми всі робимо цю помилку: узагальнюємо і, побачивши з десяток ключових пам’яток столиці, починаємо вдавати із себе в приватних розмовах чудових знавців географії. Мовляв, ой, та чого я там не бачив — у тих монгольських провінціях?

Ось так, побувавши в Пекіні або ще якомусь містечку, назву якого так просто й не вимовити, ми повертаємося до офісів та замальовуємо на своїх скретч-мапах увесь Китай. Тепер ми точно можемо підтримати розмову про наповненість метро та «індекс гамбургера»!

P. S. Саме такі ось недоумкуваті всезнайки й дали життя Голему під назвою «розкіш тропічних островів». Прочитайте книжку Дж. Маартена Трооста «Острів, сплетений павуком» та отетерійте від того, як улаштоване реальне життя в тихоокеанській республіці Кірибаті. Як у кокосовому раю гниють ліки, мешканці блюють тунцем, а коралова структура ґрунту спроваджує на той світ місцевих мешканців за допомогою всюдисущої дизентерії. Про такі острови ви не чули, чи не так? А їх у світі — переважна більшість.

Знову щось не так з Індією

2012 року за кілька кілометрів від міста Рішікеш (а це, щоби ви розуміли, світова столиця йоги) знайшли паспорт і дорожній наплічник Джонатана Споллена — 28-річного журналіста-міжнародника з Ірландії.

Трьома тижнями раніше він сказав телефоном своїй матері, що планує помандрувати сам і що тут, мовляв, «уся справа в душі». Очевидно, що Джонатан вирушив у подорож заради «духовного розвитку». Він уже котрий місяць валандався без мети та сенсу по усохлих гуру та священних містах Індії після болючого розриву з дівчиною.

Хлопця й досі не знайшли. Але ніхто не мав сумнівів, що ексцентричний учинок Джонатана — це та сама відчайдушна спроба «знайти себе» та «доторкнутися до скарбниці духу», заради якої мільйони туристів щорічно вештаються континентами.

Можливо, він уже мертвий. А може, живе собі падаваном в якійсь місцевій секті в горах або став самітником. Факт залишається фактом: духовні подорожі ведуть до дуже матеріалістичних наслідків.{13}

Є така категорія мандрівників, котрі бачать «духовний розвиток» у тому, щоб оглядати історичні пам’ятки та вислуховувати псевдоісторичні екскурсії від абсолютно брехливих пройдисвітів, які справжньої ліцензії гіда й не нюхали.

Я вже мовчу про те, що «духовний розвиток» не має критеріїв, за якими його можна діагностувати. Мовчу також і про те, що «духовно розвинені» нерідко втрачають відчуття землі під ногами — воно їм і не потрібно. Проте розповім вам про «кокон», який у Джонатана, вочевидь, порвався.

Правда полягає в тому, що ми пересуваємося світом в оболонці своєї звичної дійсності, і в 99 % випадків на ній навіть пилюка з-під коліс не осідає, не кажучи вже про культурні артефакти. Наші великі цінності, маленькі евристики, когнітивні спотворення, звички, упередження — усе це пересувається із нами разом у своєрідній бульбашці (або ж коконі). Ми просто нездатні сприймати світ НЕ суб’єктивно. А отже, будь-що «нове» насправді позначене тавром нашого сприйняття, від якого ані втекти, ані сховатися.

Будь-який гуру (котрих, до речі, ціле море на YouTube) скаже вам млосним голосом, що головна мандрівка життя — це подорож «углиб себе». А летіти за цим на край світу зовсім не обов’язково. За легендою, навіть Сіддгартха Будда Ґаутама у відповідь на запитання дружини «Чи можна було пізнати просвітлення, не полишаючи дому та сім’ї?» відповів: «Можна».

Часто саме це відчуття «локального вирішувача проблем» (котрий повинен у режимі конвеєра розгрібати то брак грошей, то інтернету, то пробивати інертність страхової…) дає мандрівникам відчуття якогось подолання себе, виходу за межі і зрештою — розвитку, зокрема, як їм здається, і духовного. Щось на кшталт «я впорався без Google Maps — я прокачав навичку інтуїції». Маячня, вигадки та небилиці!

Подорожі в жодний спосіб нас не змінюють. З’являється кілька нових тем для обговорення та кілька нових зарубок на бетонній коробці «своєї нерухомості», але це й усе. Якщо ми скуштуємо 345 різних страв із курятини, це не розвине нас духовно і не додасть жодного нового рецептора на язиці. Ми просто обжеремося курки. Зі столицями — та сама історія. Проїхавши дві сотні країн (перепрошую, столиць), ми не намагнітимо внутрішній компас і не пізнаємо «повноту» світових культур. Ми лише в довільному порядку перемішаємо мегаполіси, гори, воду, пісок, степ і щось іще, котрі можна побачити всюди.

Отже, перед шукачами духовного розвитку за допомогою мандрівок відкриваються лише два варіанти розвитку подій.

Залишитися в улюбленому коконі й просто подивитися на пам’ятки. Повернутися тією самою людиною, яка залишила дім, і на цьому «фініта ля».

Або ж «відкритися новому», «розширити свідомість», «порвати кокон», «висадити психодесант у незайманих лісах Камбоджі»… словом, духовно розвинутися та… пустити коту під хвіст власне життя, кар’єру та здоров’я батьків.

Після історії з Джонатаном світ серйозно заговорив про «індійський синдром». (Це майже як «єрусалимський», тільки цього разу духовно розвинені віддають накопичення на ашрам, розривають зв’язки з ріднею та медитують, аж поки та якщо їх не знайде місцева поліція. У особливо важких випадках — стрибають із балконів та мостів, щоби в стовпі світла зійти на веселку). Попри мій знущальницький тон — це колосальних масштабів проблема (щорічно стаються тисячі випадків), і я вас запевняю, що це стосується не лише Індії. Почитайте в мережі, як багато людей накладає на себе руки після ретритів десь на Шрі-Ланці. Лоукост на той світ замовляли?

Русалки ненавидять людей

Як вам знімок? Шикарно, чи не так?

Ліворуч — нефільтрований Тихий океан, праворуч — галюциногенні пейзажі Нової Зеландії. А посередині (це та лазурова гавань між каменями) — Басейн Русалки (назву однозначно давала поетично обдарована людина). Це місце почали популяризувати близько шести років тому (ну, ви знаєте — цей туристичний ВВП), а 2019 року зі стурбованими лицями закрили. Закрили тому, що концентрація сигаретних недопалків, прокладок, сонцезахисного крему, гігієнічних серветок та сечі добряче вразила навіть місцеву владу.

Люди — дурні. Але коли дурні вирушають компанією в подорож за Instagram-здобиччю — чекай катастрофи.

Туристи в усьому світі плюють у колодязі, з яких щойно зробили ковток (ясна річ, слідом за тими, хто плюнув туди перед цим). У Каліфорнії вони залишають сміття в мигдалевих гаях. На Гаямс-Біч в Австралії паркують до 5000 автомобілів на день (на стоянці, розрахованій на 400). Туристи занесли на Еверест 11 тонн сміття, які з такої висоти ще спробуй прибери. Вони викинули в океани тонни непотребу, який у зимові місяці величезними купами виносить на балійські пляжі. Це після них — наступного дня після зимового сонцестояння — сотні втомлених волонтерів ходять довкола Стоунгенджа та зішкрябують з тисячолітніх каменів жуйку вперемішку з графіті…

Вони — це ми.

В англійській мові кілька років тому з’явилося слово «overtourist», що означає приблизно «дармоїзди». І якщо ви подивитеся, наприклад, який вигляд має черга на Великому Китайському мурі, Язику Троля, у Луврі або дорогою на вершину Фудзіями, то ризикуєте дійти розумного висновку: якщо подорожі колись того й були варті (у часи Марко Поло або Енні Копчовські, наприклад), то зараз усе навпаки.

Маєте сумніви? Відкрийте Instagram-акаунт insta_wrecked. Погортайте. Там прикладів більше, ніж може влізти в книжку, а ще — вони більш наочні.

Туризм убиває планету.

Осілі ненавидять кочівників

Басейну Русалки пощастило бодай тому, що його можна закрити вольовим рішенням влади. Але подумайте лишень, чим розплачуються за масовий туризм міста, які ми з вами так сильно любимо? Не тільки тонами сміття, але:

• утратою цілих історичних кварталів (наприклад, вулиця Ла Рамбла в Барселоні, яку заплювали та замалювали графіті);

• катастрофічним збільшенням трафіку на всіх видах транспорту (Венеція, Амстердам, Кіото), через яке місцеві не можуть уранці дістатися до роботи;

• знищенням флори та фауни (наприклад, Гаваї, на яких через сонцезахисний крем туристів помирає кораловий риф);

• п’яними дебошами (нічне життя Будапешта — яскравий тому доказ);

• руйнуванням природних екосистем (Мая-Бей у Таїланді, який теж настільки вже засрали, що довелося закривати на відновлення);

• байдужим ставленням до культурних традицій (Парк Улуру в Австралії, де владі довелося заборонити альпіністські сходження на скелі);

• збільшенням рівня злочинності в десятки разів (я переконався в цьому на власній шкурі, коли в Барселоні, повертаючись із медового місяця, у відповідь на хапальний рефлекс у глибині наплічної сумки озвалася тільки нагріта гаманцем порожнеча; того дня я втратив готівкою менше 100 доларів, а заблокувати п’ять банківських карт за 10 хвилин за наявності 4G — доволі тривіальне завдання; дякую, що спитали).

І я можу назвати ще сотні прикладів.

У десятках світових столиць місцеві мешканці влаштовують пікети протесту з гаслами на кшталт «Забирайтеся додому» та «Туристи — ви терористи». Тому що через «шукачів себе» вони втрачають усе, що в них є,— тишу, чистоту, комфорт, порядок, автентичність. І це зовсім не метафора.

Зараза розповзається планетою, і столиці — це лише те, що видно краще за все. У глушині Нової Зеландії всюдисущі туристи пробираються на приватну територію Базза Кронфельдса та купаються, улаштовують пікніки, трахаються в його резервуарі для питної води. Подумайте лишень! Він ставить таблички та камери, намагається пояснювати, що цю воду п’ють члени його родини, але важко сперечатися з аргументами на кшталт «я так важко дістався сюди не для того, аби просто розвернутися та піти,— давай хоча б одну фоточку?». Ви заперечите, що місцеві — лицеміри. Адже вони зазвичай непогано заробляють на туристах. Але візьміть в одну руку гроші, а в іншу — будь-який пункт зі списку вище, а потім дайте відповідь на запитання, яке універсально описує проблему довгострокової перспективи для обивателя: що ви залишите дітям? Сто доларів та неможливість вийти по хліб через туристичну епідемію дурнів, які плюють у ваш басейн? Але саме до цього все йде…

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

P. S. Запрошення до діалогу (замість післямови)

Ідею остаточно сформульовано, записано та випущено у світ. Тепер її завдання таке: пускати під укіс уми, що звикли рухатися коліями. Але книжка — це не кінець роботи, а лише її початок. У світі ще так багато популярних поглядів, які заслуговують на те, щоби їх відправили в інтелектуальну кому, що вистачить на кілька життів. А в мене життя — лише одне, тому маю пропозицію…

Якщо ви вже дочитали до кінця (а це не з гори скотитися), приєднуйтеся до моєї війни на сайті nothing-is-true.com. Там виходять матеріали, які я вирішив ампутувати з основного тексту або з якими захотів посперечатися вже після виходу книжки. Любителям «режисерських версій» сподобається це читво, обіцяю. До того ж можна не обмежуватися самим лише читанням — можна прорватися на передову. Якщо вас щось щиро бісить (як, наприклад, мене — «магія ранку») — беріть страпон аргументованої критики та вставляйте в замок запалювання.

Якщо це буде:

• по ділу;

• аргументовано (з посиланням на кожне процитоване першоджерело);

• і цікаво читати (стиль — це важливо);

то я опублікую.

Чудовий орієнтир (відштовхуйтеся від нього) — це текст під назвою «Гомеопатія та сеча Гітлера», уперше викладений на Pikabu користувачем під ніком ArtemedoN. Загугліть, ознайомтеся. Тут усе прекрасно: і тема, і виконання, і метафорика. Таким матеріалам в мене на сайті — хронічний велкам!

Надсилайте на пошту nothing-is-true@gmail.com. Хтозна, можливо, у наступному перевиданні книжки я згадаю вас як шикарного автора та замовлю слівце видавцеві.

Ще один важливий апдейт. У книжки є відео-сиквел. У XXI столітті письменники, на жаль, утратили статус плейбоїв, і винний у тому — надміру демократичний, хай йому грець, YouTube.

«Не можеш перемогти — очолюй». Я зарегав новий канал, сподіваючись на славу Г’ю Гефнера або когось типу того. Упевнений, ви легко здогадаєтеся, як він називається і навіть який у нього логотип. Зазирайте! Ось там — справжні попіл і сірка. Там ми випатруємо поширені дурниці, перемежовуючи це дебатами з лідерами думок, щоби перевірити, наскільки вони лідери та чим аргументовані їхні погляди (якщо аргументовані взагалі).

Сі ю. Тепер ви знаєте, де мене знайти.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.