На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Примітки

Частина перша. Бульбашка

Розділ 1: Менш улеслива версія

1. Ця цитата або її варіація, «За кожним великим багатством криється великий злочин», часто наводиться без конкретного джерела: наприклад, у романі Маріо П’юзо «Хрещений батько», у коментарях до серіалу «Клан Сопрано» та щодо інтернет-бульбашки. Ця скорочена версія стисло виражає те, що Оноре де Бальзак дійсно написав у романі «Батько Горіо»: «Таємниця великих багатств, походження яких невідоме, полягає у злочині, забутому через те, що його було чисто зроблено».

Розділ 2: Сан-Валлі

1. Герберт Аллєн зробив виняток для Кена Аулетти, першого та єдиного журналіста, якому дозволили приїхати у Сан-Валлі та написати про це. Стаття з назвою What I Did at Summer Camp з’явилася у часописі New Yorker 26 липня 1999 року.

2. Інтерв’ю з Доном Кеофом. Інші гості теж прокоментували роль Баффета у Сан-Валлі.

3. За винятком Дональда Трампа, звісно.

4. Dyan Machan, Herbert Allen and His Merry Dealsters, Forbes, July 1, 1996.

5. Стада слонів матріархальні, і самиці виганяють самців зі стада, коли ті стають достатньо дорослими, і виявляють агресивну поведінку та прагнуть домінування. Слони-одинаки наближаються до стад самиць, щоб спаровуватись. Однак термін elephant-bumping («штовханина слонів») у людській спільноті має зовсім інше соціальне значення.

6. Allen & Co. не розголошує цифри, але, за повідомленнями, конференція коштувала майже 10 мільйонів доларів, понад 36 000 доларів на одну запрошену родину. Незалежно від того, яка це сума, 5 чи 15 мільйонів доларів, гроші оплачують активний відпочинок, як-от рибальство та гольф, протягом довгих вихідних. Більша частина суми витрачається на ретельні заходи безпеки та логістики.

7. Баффету подобається жартувати, як він піднявся до цього шляхетного становища: спочатку був трейлер, потім лодж, після нього кондо меншого розміру тощо.

8. Сина Герберта Аллєна, Герберта-молодшого, зазвичай називають «Герб». Однак Баффет називає цим ім’ям Герберта-старшого на знак дружби. Це дозволено небагатьом.

9. Це зображення Сан-Валлі та впливу мільярдерів «доткомів» складене завдяки інтерв’ю із групою людей, серед яких були інвестиційні менеджери, які не мали корисливих цілей. Більшість попросили не розголошувати їхні імена.

10. За оцінкою Allen & Co. та авторки. Це загальна сума активів під управлінням інвестиційних менеджерів, разом із особистими статками гостей, які приїхали на конференцію. Вона означає їхню економічну владу, а не споживання багатства. Для порівняння: капіталізована вартість фондового ринку США на той час становила майже 10 трильйонів доларів.

11. 340 000 доларів за автомашину для кожного домогосподарства у штатах Аляска, Делавер, Гаваї, Монтана, Нью-Гемпшир, Північна та Південна Дакота, Вермонт і Вайомінг і на додачу Вашинґтон, хоча він і не входить до складу жодного штату.

12. Інтерв’ю з Гербертом Аллєном.

13. Баффет двічі виступав із промовами на конференціях Аллєна, 1992 і 1995 років.

14. Баффет і Мангер часто повчали своїх акціонерів на річних зборах Berkshire Hathaway, але тут ідеться про інше.

15. Al Pagel, Coca-Cola Turns to the Midlands for Leadership, Omaha World-Herald, March 14, 1982.

16. Коментарі Баффета скорочені для зручності читання.

17. Power Point є програмою Microsoft, яка найчастіше використовується для слайд-шоу в корпоративній Америці.

18. Інтерв’ю з Біллом Ґейтсом.

19. Корпоративні прибутки на той час становили понад 6 % ВВП, порівняно з довгостроковим середнім показником 4,88 %. Пізніше вони зросли до понад 9 %, набагато перевищуючи історичні рівні.

20. Протягом тривалого періоду економіка США зростала з реальною швидкістю 3 % та номінальною (через інфляцію) 5 %. За винятком післявоєнного буму чи відновлення після сильної рецесії, цей рівень зрідка перевищується.

21. American Motors, найменша з «Великої четвірки» автовиробників, була продана Chrysler 1987 року.

22. Тут Баффет говорить метафорично. Він визнає інвестування у «речі із крилами» раз чи два, і не з позитивними результатами.

23. Баффет уперше використав цю історію у своєму листі голови правління 1985 року, цитуючи Бена Ґрегема, який розповів її у десятій лекції серії «Чинні проблеми аналізу цінних паперів» у Нью-Йоркському інституті фінансів. Тексти цих лекцій, прочитаних із вересня 1946 по лютий 1947 року можна знайти за посиланням http://www.wiley.com//legacy/products/subject/finance/bgraham/ або у книжці: Benjamin Graham, Janet Lowe. The Rediscovered Benjamin Graham: Selected Writings of the Wall Street Legend. New York: Wiley, 1999.

24. Скорочена та відредагована версія цієї промови опублікована у формі статті Mr. Buffett on the Stock Market, Fortune, November 22, 1999.

25. Опитування PaineWebber — Інституту Ґеллапа, липень 1999 року.

26. Fred Schwed Jr., Where Are the Customers’ Yachts? or, A Good Hard Look at Wall Street. New York, Simon & Schuster, 1940.

27. Інтерв’ю з Біллом Ґейтсом.

28. Кейнс написав: «Це небезпечно... застосовувати до майбутнього індуктивні аргументи, спираючись на минулий досвід, якщо людина не може виділити широкі причини, за якими минуле було саме таким, як було» у рецензії до книжки Сміта «Звичайні акції як довгострокові інвестиції» у газеті Nation and Athenaeum 1925 року, яка пізніше стала передмовою для книжки: Keynes. The Collected Writings of John Maynard Keynes. Vol.12, Economic Articles and Correspondence; Investment and Editorial. Cambridge: Cambridge University Press, 1983.

29. Комік Морт Саль закінчував свої звичайні виступи на сцені запитанням «Є хтось, кого я не скривдив?»

30. За словами людини, яка чула ці розмови та побажала залишитися неназваною.

31. Інтерв’ю з Доном Кеофом.

Розділ 3: Витвори звички

1. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

2. Частини пояснення Мангера взяті із трьох лекцій із психології помилковості людських суджень та його промови на церемонії вручення дипломів у Гарварді 13 червня 1986 року. Їх можна знайти у книжці: Poor Charlie’s Almanack, The Wit and Wisdom of Charles T. Munger, edited by Peter D. Kaufman. Virginia Beach, Va.: Donning Company Publishers, 2005. Решта інформації походить з інтерв’ю з авторкою. Зауваження Мангера відредаговані для стислості та ясності.

3. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

4. Водійські звички Мангера описані у книжці: Janet Lowe. Damn Right! Behind the Scenes with Berkshire Hathaway Billionaire Charlie Munger. New York: John Wiley & Sons, 2000.

5. Мангер мав право на спеціальну ліцензію від каліфорнійського Департаменту автотранспорту. На вимогу надати довідку від лікаря для доведення своєї сліпоти на одне око, Мангер відмовився та замість запропонував просто вийняти та показати своє скляне око.

6. Лікар Мангера зробив йому операцію такого типу, яка має вищий відсоток появи ускладнень. Мангер не обвинувачує лікаря, а вважає, що йому слід було самому краще дослідити кваліфікацію лікарів і типи операцій.

7. Інтерес Баффета до таких товарів як свинячі клітки та лічильники яєць невеликий; він переглядає статистику за ними в узагальненому вигляді.

8. Наскільки знає авторка, попри скарги пасажирів Баффет ніколи не спричинив аварію, однак, мали місце нервування на межі серцевого нападу.

9. Beth Botts, Elizabeth Edwardsen, Bob Jensen, Stephen Kofe, and Richard T. Stout, The Cornfed Capitalist, Regardie’s, February 1986.

Розділ 4: Воррене, що трапилося?

1. Баффет спрогнозував зростання ринку до 6 % на рік, але надав історичні діапазони без зростання, і математика підказувала, що цифра могла бути більшою. 6 % були обережною ставкою.

2. S&P — фондовий індекс Standard & Poor’s, широко використовувана міра загального стану фондового ринку. S&P враховує реінвестовані дивіденди. Berkshire не сплачує дивіденди. Усі числа округлені.

3. Toys «R» Us vs. eToys, Value vs. Euphoria, Century Management, http://www.centman.com/ Library/Articles/Aug99/ToysRUsvsEtoys.html. У березні 2005 року Toys «R» Us погодилася на пропозицію поглинання від приватних інвестиційних фірм Kohlberg Kravis Roberts & Co., Bain Capital, і Vornado Realty Trust із ринку нерухомості в угоді вартістю 6,6 мільярда доларів.

4. Інтерв’ю з Шерон Осберг.

5. Із промови Баффета у Oquirrh Club, An Evening with Warren Buffett, жовтень 2003 року.

Частина друга. внутрішня оцінка

Розділ 5: Прагнення повчати

1. Сестра Воррена Доріс Баффет, сімейна генеалогиня, ґрунтовно дослідила сімейне дерево Баффетів. Ця коротка розповідь про предків Баффета запозичена з її дослідження.

2. Натаніель або Джозеф.

3. Це була найбільша і найкраща платна стайня у місті. На піку її діяльності у ній було сімдесят коней, сани, легкі екіпажі, цирковий манеж і навіть катафалк. Вона розквітала протягом багатьох років, але зникла приблизно на початку автомобільної ери. Six Generations Prove That Buffett Family Is Really Here to Remain, Omaha World-Herald, June 16, 1950.

4. Omaha’s Most Historic Grocery Store Still at 50th and Underwood, Dundee and West Omaha Sun, April 25, 1963.

5. Лист Зебулона Баффета Сіднею Баффету, 21 грудня 1869 року.

6. Спочатку магазин Сіднея називався Sidney H. Buffett and Sons, у якому працювали обидва брати, Ернест і Френк. Первинно магазин розташовувався за адресою 14-та Південна вулиця, 315, де залишався до свого закриття у 1935 році. Після смерті Сіднея 1927 року Френк став його одноосібним власником. 1915 року Ернест відкрив другий магазин, який 1918 року переїхав на Андервуд-авеню, 5015. (У ті часи Данді було окремим містом, яке пізніше увійшло до складу Омахи.)

7. Третя дитина на ім’я Грейс померла 1926 року. Ще троє, Джордж, Неллі та Нетті, померли у юному віці в дев’ятнадцятому столітті.

8. Воррен Баффет цитує Чарлі Мангера.

9. За даними Доріс Баффет, її ім’я було Дейзі Генрієтта Дюваль, і коли переїхала в Омаху, почала частіше називати себе Генрієттою (на честь матері), ніж Дейзі.

10. Лист Чарлза Т. Мангера Кетрін Грем, 13 листопада 1974 року.

11. Лист Ернеста Баффета фірмі Barnhart & Son, 12 лютого 1924 року.

12. Інтерв’ю з Чарлі Мангером. Цю історію йому розповіла мати, хоча він зауважує, що «вона, мабуть, трохи її прикрасила». Але інші люди пам’ятають записник.

13. В одному з таких листів своєму сину Кларенсу у січні 1931 року він проаналізував наслідки автоматизації залізниць для безробіття та припустив, що найкращим рішенням для Великої депресії є проєкт громадських робіт. Видається іронічним, що він і його син Говард стали такими супротивниками Рузвельта, коли той ініціював створення Управління громадських робіт після наступних виборів.

14. Лист Ернеста Баффета Фреду та Кетрін Баффет, недатований, «за десять років після вашого весілля», приблизно червень 1939 року.

15. Він загинув молодим 1937 року в автомобільній аварії у Техасі.

16. «Кава з Конгресом», радіоінтерв’ю з Говардом, Лейлою, Доріс і Робертою Баффет, WRC Radio, 18 жовтня 1947 року, ведучий Білл Герсон. (Примітка: Розповідь спирається на запис програми).

17. Інтерв’ю з Доріс Баффет.

18. За даними сімейних архівів.

19. Промова Браяна «Золотий хрест», із якою він виступив 9 липня 1896 року, була названа найвідомішою політичною промовою в американській історії. Браян найбільше запам’ятався як супротивник золотого стандарту та причетністю до справи Скоупса, відомої як «Мавпячий процес», на якому знаменитий юрист Кларенс Дерроу виставив його дурнем за свідчення проти викладання теорії еволюції у школах. Насправді його інтереси були ширшими та менше крайніми, а його вплив більшим, ніж загалом вважається сьогодні.

20. Сімейні архіви. Берніс обвинувачувала свого батька в тому, що він зріднився з родиною із психічними дефектами, що мало неминуче позначитися на його дітях.

21. За даними щорічника Cornhusker, Лейла була першокурсницею в Небрасці 1923–1924 академічного року, коли Говард був на передостанньому курсі. У програмі «Кава з Конгресом» Говард сказав, що вони познайомилися восени 1923 року, коли Лейлі було 19. Оскільки студенти зазвичай вступали до коледжу у 17 років, це наводить на думку, що вона працювала два роки до того, як почати навчання. Вона вступила до студентського товариства Alpha Chi Omega у 1923–1924 навчальному році, але у 1925-му досі вважалася першокурсницею, що підказує, що вона поїхала додому працювати з газетою та повернулася до навчання навесні 1925 року.

22. Імовірно, весною 1923 року.

23. Говард був секретарем братерства «Невинних» (за інформацією газети Daily Nebraskan 27 вересня 1923 року). (Ім’я Іннокентій, Innocent, буквально означає «невинний».— Прим. пер.). Ця студентська спільнота існувала протягом багатьох років, поки, як висловився Баффет, «не настав день, коли не вдалося знайти тринадцять невинних».

24. У фірмі Harry A. Koch Co., чий девіз був «Сплачує страхову вимогу першою». Він заробляв там 125 доларів на місяць.

25. Квитанція з Beebe & Runyan, датована 21 грудня 1926 року, із коментарем Лейли.

26. Вони одружилися 26 грудня 1925 року.

27. 12 лютого 1928 року.

28. Говард став дияконом 1928 року, коли йому було 25.

29. Звернення до Американської спільноти редакторів газет, Вашинґтон, округ Колумбія, 25 січня 1925 року.

Розділ 6: Перегони у ванні

1. Однак лише троє із сотні американців володіли акціями. Багато людей залізли у серйозні борги, щоб грати на ринку, зачаровані статтею Джона Дж. Раскоба «Кожному слід бути багатим» надрукована журналом Ladies’ Home Journal у серпні 1929 року та доказом Едгара Лоуренса Сміта, що акції перевершують облігації (Common Stocks as Long-Term Investments. New York: The MacMillan Company, 1925).

2. Stock Prices Slump $14 000 000 000 in Nation-Wide Stampede to Unload; Bankers to Support Market Today, New York Times, October 29, 1929; David M. Kennedy, Freedom from Fear, The American People in Depression and War, 1929–1945. New York: Oxford University Press, 1999; John Brooks, Once in Golconda, A True Drama of Wall Street; 1920–1938. New York: Harper & Row, 1969. Відоме попередження Роджера Бебсона «Я повторюю те, що сказав минулого року та раніше, що рано чи пізно станеться крах» — було марним.

3. David M. Kennedy, Freedom from Fear... Кеннеді зауважує, що сплата відсотків за національним боргом зросла із 25 мільйонів доларів у 1914 році до 1 мільярда доларів у 1920-ті роки через Першу світову війну, та склала третину федерального бюджету. Фактичний бюджет 1929 року становив 3,127 мільярда доларів на рік (Budget of the U.S. Government, Fiscal Year 1999 — Historical Tables, Table 1.1 — Summary of Receipts, Outlays, and Surpluses or Deficits: 1789–2003. Washington, D.C.: Government Printing Office).

4. 13 листопада ринок втратив від 26 до 30 мільярдів доларів своєї приблизно 80-мільярдної докризової вартості. Перша світова війна коштувала приблизно 32 мільярди доларів (Robert McElvaine, The Great Depression: America, 1929–1941. New York: Three Rivers Press, 1993; також: Hugh Rockoff, It’s Over, Over There: The U.S. Economy in World War I, National Bureau of Economic Research Working Paper No. 10580).

5. У листі до Кетрін Грем, датованому 13 листопада 1974 року Чарлі Мангер повідомив, що всі Баффети, включно з тими, хто був десь працевлаштований, працювали у родинному магазині.

6. «Кава з Конгресом».

7. Roger Lowenstein, Buffett: The Making of an American Capitalist. New York: Doubleday, 1996.

8. Роджер Ловенштейн у своїй книжці наводить цей факт, посилаючись на мемуари Лейли Баффет.

9. Лист Ернеста Баффета містеру та місіс Кларенс Баффет та місіс Марджорі Бейлі, 17 серпня 1931 року.

10. Union State Bank Closes Doors Today: Reports Assets in Good Condition; Reopening Planned, «Omaha World-Herald», August 15, 1931. Стаття типово применшила жахливий стан банку. Він пройшов реструктуризацію під наглядом регуляторних органів і оголосив про банкрутство.

11. Говард позичив 9000 доларів, щоб купити акції банку на 10 000 доларів. Вони знецінилися. Будинок та іпотека були оформлені на ім’я Лейли. Standard Accident Insurance Company, заявка Говарда Гомана Баффета на гарантію лояльності.

12. Buffett, Sklenicka and Falk Form New Firm, Omaha Bee News, September 8, 1931. Звіт Buffett, Sklenicka & Co. за 30 вересня 1931 року.

13. Хвиля досягла вершини у грудні 1931 року банкрутством Банку Сполучених Штатів, установи, яка попри свою назву не мала жодного стосунку до уряду. Банкрутство розміром 286 мільярдів доларів побило рекорд, розорило 400 000 вкладників і було сприйнято всіма — у тому чи іншому сенсі — як крах громадської довіри (David M. Kennedy, Freedom from Fear...). Воно надто розладнало банківську систему та зруйнувало вже ослаблену економіку.

14. Хоча рівень дохідності був низьким, на той час фірма стабільно була прибутковою та залишалася такою за винятком двох місяців.

15. За фінансовою звітністю Buffett, Sklenicka & Co., наприкінці 1932 року Говард Баффет у середньому заробляв комісійних на 40–50 % більше, ніж у 1931-му.

16. Чарлз Ліндберг-молодший, «Орлятко», був викрадений 1 березня 1932 року. Його тіло знайшли 12 травня 1932 року. У 1920-ті та 1930-ті роки багато батьків боялися викрадень. Страх брав початок у справі Леопольда та Льоба у 1924 році, але досяг кульмінації з викраденням дитини Ліндбергів. Садівник Омаського позаміського клубу заявив, що його викрали та пограбували на 7 доларів. У Далласі священник сфальсифікував власне викрадення, сховавшись у вентиляційній системі своєї церкви (Omaha Wold-Herald за 20 червня 1931 і 4 серпня 1931 року).

17. За словами Роберти Баффет Біалек, Говард одного разу хворів ревматичною лихоманкою, яка могла послабити його серце.

18. Інтерв’ю з Доріс Баффет.

19. Інтерв’ю з Доріс Баффет. Воррен теж це пам’ятає.

20. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек.

21. Інтерв’ю з Джеком Фростом, Нормою Терстон Перна, Сту Еріксоном і Лу Баттістоном.

22. Правильний медичний термін стану Лейли невідомий, але він, можливо, має стосунок до болю в шиї: потилична невралгія, хронічний больовий розлад, викликаний подразненням або пошкодженням потиличного нерва, який міститься у задній частині голови. Цей розлад викликає пульсуючий, мігренеподібний біль, який починається у задній частині шиї та поширюється вгору та навколо голови. Потилична невралгія може бути наслідком стресу від фізичного навантаження, травми або повторюваного скорочення м’язів шиї.

23. Інтерв’ю з Кеті Баффет. Мабуть, це було, коли вона була вагітна Ворреном чи Берті.

24. Інтерв’ю з Кеті Баффет.

25. Beer Is Back! Omaha to Have Belated Party, Omaha World-Herald, August 9, 1933; Nebraska Would Have Voted Down Ten Commandments, Dry Head Says, Omaha World-Herald, November 15, 1944; Roosevelt Issues Plea for Repeal of Prohibition, Associated Press, July 8, 1933, передруковано в Omaha World-Herald.

26. U.S. and Nebraska Division of Agricultural Statistics, Nebraska Agricultural Statistics, Historical Record 1866–1954. Lincoln: Government Printing Office, 1957; Almanac for Nebraskans 1939, The Federal Writers’ Project Works Progress Administration, State of Nebraska; Clinton Warne, Some Effects of the Introduction of the Automobile on Highways and Land Values in Nebraska, Nebraska History quarterly, The Nebraska State Historical Society, Vol. 38, Number 1, March 1957, page 4.

27. У Канзасі банкіра, відправленого конфіскувати ферму, знайшли мертвим — його розстріляли кулями 22 і 38 калібру та переїхали його власною машиною. Forecloser on Farm Found Fatally Shot, Omaha World-Herald, January 31, 1933. Див. також приклади іпотечної кризи у Nickel Bidders’ Halted by Use of Injunctions, OmahaWorld-Herald, January 27, 1933; Tax Sales Blocked by 300 Farmers in Council Bluffs, Omaha World-Herald, February 27, 1933; Penny Sale Turned into Real Auction, Omaha World-Herald, March 12, 1933; Neighbors Bid $8.05 at Sale When Man with Son, Ill, Asks Note Money, Omaha World-Herald, January 28, 1933.

28. The Dust Storm of November 12 and 13, 1933, Bulletin of the American Meteorological Society, February 1934; 60 Miles an Hour in Iowa, special to the New York Times, November 13, 1933; Waudemar Kaempffert, The Week in Science: Storms of Dust, New York Times, November 19, 1933.

29. Наведено з мемуарів Лейли у книжці Роджера Ловенштейна про Баффета.

30. Узято з Almanac for Nebraskans 1939. Альманах фінансувався Державним історичним товариством Небраски та містив деякі небилиці, як-от ідею, що можна чистити каструлі, підставивши їх під замкову щілину, звідки віє вітер з піском.

31. Hot Weather and the Drought of 1934, «Bulletin of the American Meteorological Society», June–July 1934.

32. Коники є неформальною візитною карткою штату; Небраска називає себе «Штат поїдачів комах». Задовго до назви «Облущувачі кукурудзи» (Cornhuskers) у 1982 році футбольна команда Небраски називала себе «Поїдачі комах» на честь своїх залітних гостей. Футбольні фанати Небраски досі неформально називають себе «Поїдачами комах». Коники люблять сухі погодні умови та сприяють ерозії ґрунту, пожираючи всі живі рослини до самої землі. За оцінками, національні збитки від нашестя сарани з 1934 до 1938 року становили 315,8 мільйона доларів (приблизно 4,7 мільярда доларів 2007 року). Епіцентром лиха були Небраска, обидві Дакоти, Канзас і Айова. Див. Almanac for Nebraskans 1939; також книжку: Ivan Ray Tannehill. Drought: Its Causes and Effects. Princeton: University Press, 1947.

33. Farmers Harvest Hoppers for Fish Bait, Omaha World-Herald, August 1, 1931.

34. Твердження з інавгураційної промови Франкліна Делано Рузвельта (4 березня 1933 року) — однак, він говорив про параліч економіки.

35. Не маючи електронної сигналізації та заходів контролю за готівкою, банки були більше вразливі у ті дні, й у 1930-ті роки відбулася значна серія банківських пограбувань.

36. Кілька Баффетів, Говард і Берті, захворіли на поліомієліт. Ще одна епідемія сталася у середині
1940-х років. Людям, народженим після того, як вакцина від поліомієліту стала доступною у 1950-ті та 1960-ті роки, може бути складно зрозуміти занепокоєність, яку викликала ця хвороба, але тоді вона була дуже реальною.

37. Лист Теда Кейча Воррену Баффету, 29 травня 2003 року. Батько Кейча працював у магазині Баффетів.

38. Інтерв’ю з Доріс Баффет.

39. Говард хотів, щоб його діти відвідували Середню школу Бенсона в Данді замість Центральної, в якій він страждав від проявів снобізму з боку однокласників.

40. Меріон Барбер Шталь був партнером у власній фірмі, Stahl & Updike, і став консультантом газети New York Daily News. Він і його дружина Дороті жили на Парк-авеню та не мали дітей. Некролог присвячений Меріону Шталю, New York Times, November 11, 1936.

41. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек.

42. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек, Ворреном Баффетом, Доріс Баффет.

43. Інтерв’ю з Доріс Баффет.

44. 9 вересня 1935 року, у Колумбійській школі.

45. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек і Ворреном Баффетом.

Розділ 7: День перемир’я

1. Опитані авторкою дорослі, які у дитинстві відвідували школу Роузгілла, пригадують її як ідилію, але за рік до того, як Воррен пішов у перший клас, батьки благали вирішити проблему переповнених класних кімнат та дитячого майданчика, який був «брудною ямою». Їм сказали, що допомоги не варто чекати, «поки шериф не збере податки». School Plea Proves Vain, Omaha World-Herald, January 22, 1935.

2. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек.

3. Волт Луміс, учитель на уроці боксу, був старшою дитиною, приблизно віку Доріс.

4. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек.

5. Лікарі Стелли називали її стан шизофренічним, водночас зауважуючи, що вона щороку страждала від передбачуваних періодів збудження та збентеження, і що її особистість не руйнувалася так, як очікується за шизофренії. Мабуть, її справжнім станом був біполярний розлад, зважаючи на історію родини та твердження Берніс, що її старші родичі, включно з матір’ю Стелли, Сьюзен Барбер, були «маніакальними» та психічно нестабільними. У 1930-ті та 1940-ві роки розуміння цієї хвороби було слабким.

6. Із запису у щоденнику Лейли.

7. В інтерв’ю одна з його однокласниць, Джоан Фугейт Мартін, пригадала, що Воррен у своїх мандрах час від часу з’являвся у неї на шляху і «базікав».

8. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек.

9. Інтерв’ю зі Сту Еріксоном, Ворреном Баффетом.

10. Згідно із записами школи Роузгілла, Воррена перевели у клас 4Б 1939 року.

11. Інтерв’ю зі Сту Еріксоном.

12. «Операція з видалення апендикса була вершиною мого соціального життя»,— говорить Баффет.

13. «Мені б хотілося, щоб одна з тих черниць перейшла на бік зла»,— пригадує він сьогодні.

14. Rosco McGowen, Dodgers Battle Cubs to 19-Inning Tie, New York Times, 18 May 18, 1939. (Воррен і Ернест пішли до закінчення гри).

15. Ely Culbertson, Contract Bridge Complete: The New Gold Book of Bidding and Play. Philadelphia: The John C. Winston Co., 1936.

16. Це пояснення надане Бобом Гамманом, 11-разовим чемпіоном світу та гравцем № 1 у бридж між 1985 і 2004 роками. Гамман відвідує збори акціонерів Berkshire.

Розділ 8: Тисяча способів

1. Воррен купував жуйку у свого діда по три центи за упаковку.

2. Інтерв’ю з Доріс Баффет, Робертою Баффет Біалек.

3. Два президенти, Улісс С. Ґрант і Теодор Рузвельт, за свого часу президентства намагалися обиратися на третій термін. Але обидва зазнали поразки.

4. Trans-Lux Corporation встановила першу проєкційну систему тікерного типу у Нью-Йоркській фондовій біржі 1923 року. Система працювала дещо схоже на факсимільний апарат. Trans-Lux знала, як застосувати гарні рішення: 1925 року акції компанії котирувалися на Американській фондовій біржі, і Trans-Lux залишається сьогодні найдавнішою компанією, яка котирується на ній.

5. Френк Баффет помирився з Ернестом після смерті Генрієтти у 1921 році та керував іншим магазином Баффетів. Джон Барбер був агентом із продажу нерухомості.

6. Фінансові піраміди є шахрайською схемою, яка обіцяє інвесторам неймовірні прибутки, використовуючи гроші від пізніших вкладників, щоб сплатити відсотки першим і мати видимість успіху. Щоб продовжувати функціонувати, схема має зростати як піраміда, але збільшення її структури у геометричній прогресії гарантує її провал і розкриття.

7. Alden Whitman, Sidney J. Weinberg Dies at 77; Mr. Wall Street’ of Finance, New York Times, July 24, 1969; Lisa Endlich, Goldman Sachs: The Culture of Success. New York: Knopf, 1999.

8. Те, що Вайнберг поцікавився його думкою було важливішим, ніж сама думка; Баффет не пам’ятає, які він акції назвав Вайнбергу.

9. Пізніше в інтерв’ю Баффет сказав, що це були слова, які крутилися в його голові — «гроші саме там» — хоча у той момент він не знав знаменитого афоризму, який приписують відомому грабіжнику банків Віллі Саттону. Той на запитання журналіста про причину грабування банків начебто відповів: «Тому що гроші були саме там».

10. Майже за десять років у розмові зі своєю сестрою Берті, якій тоді було 14–15 років, він знизив вік до 30 років. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек.

11. Баффет вважає, що чув слова свого батька про ці акції, якими торгували на так званій «Бордюрній біржі» — вуличному зібранні брокерів (пізніше організованому в Американську фондову біржу).

12. Узято із записів Buffett, Sklenicka & Co.

Розділ 9: Пальці, забруднені чорнилом

1. Лист Лейли Баффет Клайду та Едні Баффетам, недатований, приблизно 1964 рік.

2. United States Department of Agriculture and Nebraska Department of Agriculture, Nebraska Agricultural Statistics (preliminary report) 1930. Lincoln, Government Printing Office, 1930, p. 3.

3. Враження Баффета від Південної Омахи 1940-х років було яскравим: «Якби ви прогулялися там у ті дні, повірте мені, вам би не захотілося з’їсти хот-дог».

4. Цей опис Вашинґтона у воєнний час заснований на книжці David Brinkley, Washington Goes to War (New York: Alfred A. Knopf, 1988).

5. Доктор Френк Рейчел пішов працювати у American Viscose Corporation.

6. Інтерв’ю з Доріс Баффет, Робертою Баффет Біалек, Ворреном Баффетом.

7. Тут Баффет, мабуть, трохи прикрашує.

8. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек.

9. Ґледіс, раніше відома як Ґассі, десь у цей період змінила своє ім’я на Мері. Воррен марно намагався зустрічатися з її дочкою Керолін, яка пізніше вийшла заміж за Волтера Скотта.

10. Воррен стверджує, що це була ідея Байрона. Байрон заявляє, що ідея належала Воррену. Сту каже, що не пам’ятає.

11. Джоан Фугейт Мартін, яка пам’ятає те побачення, підтвердила історію в інтерв’ю. Вона назвала хлопчиків ідеальними джентльменами, але нічого не додала щодо їхньої ніяковості.

12. Інтерв’ю зі Сту Еріксоном і Байроном Свонсоном, які надали різні подробиці історії.

13. Номер телефону взятий із листа місіс Анни Мей Джунно, чий дід працював у магазині м’ясником.

14. Тим скромним хлопцем зі складу був Чарлі Мангер.

15. Інтерв’ю з Кеті Баффет.

16. Там само. Лейла була одержима ідеєю соціальної ієрархії та просування соціальною драбиною.

17. «Можна стверджувати, що робота у продуктовому магазині мого діда виховала у мені сильне бажання незалежності»,— говорить Баффет.

18. Цей лист, написаний на аркуші жовтого паперу, деякий час був однією з родових реліквій Баффета та багато років зберігався у шухляді його письмового стола. Він більше не може знайти його. Ернест лобіював проти мережевих магазинів через торгову асоціацію та працював над законодавством, яке ввело б для них спеціальні податки — але марно.

19. Інтерв’ю з Доріс Баффет.

20. Лист Воррена Баффета Мег Грінфілд, 19 червня 1984 року.

21. На жаль, ніхто із членів родини не може знайти сьогодні екземпляр цього рукопису.

22. Маркетингова брошура про Спрінг-Валлі. Район має власний герб.

23. Неповна середня школа Еліс Діл була названа на честь першої директорки неповної середньої школи у Вашинґтоні.

24. Воррен цілком упевнений, що міс Оллвін була його вчителькою англійської мови і що вона «мала вагомі причини» низької думки про нього. «Я її заслужив»,— говорить він.

25. Інтерв’ю з Каспером Гайнделем.

26. «Не впевнений, що сплатив податки з тієї суми»,— додає Воррен.

27. У своїх мемуарах Лейла написала, що Воррен не дозволяв їй чіпати гроші.

28. Роджер Белл, який підтверджує історію в інтерв’ю, збирав купони військових позик, поки не накопичив достатньо, щоб купити справжню облігацію, та обміняв її на готівку, щоб оплатити подорож. «Я сказав моїй матері, що ми їдемо, але вона не повірила»,— говорить він.

29. Інтерв’ю з Роджером Беллом.

30. Із табелів успішності Воррена Баффета у 1944 році.

31. Із коментарів на його табелях успішності.

32. Інтерв’ю з Нормою Терстон Перна.

33. Королева Вільгельміна володіла акціями голландської холдингової компанії, яка купила Вестчестер.

34. Він колекціонував автобусні проїзні з різних маршрутів. «Вони були різнокольорові. Я колекціонував усе». Коли його запитали, чи займався колекціонуванням хтось іще з його родини, Воррен відповів: «Ні. Вони були більше популярними людьми».

35. Клієнти також викидали старі журнали на сходові площадки, і Воррен забирав їх.

36. Хоча цю історію розповідає Воррен, її захопливі подробиці пригадав Лу Баттістон.

37. Інтерв’ю з Лу Баттістоном.

Розділ 10: Правдиві історії про злочини

1. Цей лист-розіграш був дуже популярним у середині двадцятого століття. Невідомо, звідки походила ідея і від кого Воррен міг отримати текст. Смішним цей жарт (незалежно від того, наскільки часто він так жартував і над ким) робить те, як він грає на банальному інтересі до таємного життя та природжених людських слабкостей. Його суть віддає належне силі сорому.

2. Вплив Sears, першого універсального магазину в Тентлітауні, та його незвичайного паркувального майданчика описаний у книжці: Judith Beck Helm. Tenleytown, D.C.: Country Village into City Neighborhood. Washington, D.C.: Tennally Press, 1981.

3. В інтерв’ю Норма Терстон Перна підтверджує важливі елементи цієї історії та пригадує, що її хлопець Дон Денлі «вивуджував» товари в Sears разом із Ворреном. Вона додає, що певною мірою ця поведінка продовжувалася й у старших класах. Також Норма згадує, як їй було неприємно дізнатися, що чудовий парфум з ароматом жимолості й тальк для тіла, подаровані їй Денлі на день народження, виявилися викраденими із Sears.

4. У своєму листі Воррену Баффету від 20 грудня 2007 року Сюзанна М. Армстронг пригадує, що друг двоюрідного брата її батька, Джиммі Парсонс, крав із Баффетом м’ячі для гольфу у період навчання у школі Вудро Вільсона.

5. Ганнібал Лектер — антигерой книжки та фільму «Мовчання ягнят».

Розділ 11: «Товстуля»

1. Починаючи з 1933 року, коли США скасували «золотий стандарт», до 1947 року індекс споживчих цін сильно коливався, з найбільшим стрибком у 18 %. Історія Федерального резерву в умовах інфляції була короткою та залишила мало свідчень на підтвердження тієї чи іншої думки.

2. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек. Цю історію пам’ятають і інші.

3. «Кава з Конгресом».

4. Інтерв’ю з Кеті Баффет. Очевидно, Лейла захопилася Волліс Ворфілд Сімпсон приблизно у 1936 році у період пов’язаної з епізодом королівської кризи в Англії. (Король Едуард VIII бажаючи одружитися на Волліс Сімпсон був вимушений відмовитися від престолу.— Прим. пер.)

5. Другий семестр у школі Вудро Вільсона тривав із лютого до червня. Оскільки Воррен пропустив половину навчального року, він розпочав навчання у лютому.

6. Малюка Ебнера вигадав художник Ел Кепп. Його герой успадкував фізичну силу від своєї матері, «Матусі Йокум», чий міцний кулак підтримував дисципліну в родині Йокумів.

7. Хоча більшу частину інформації взято з журналу Strength and Health, Елізабет Маккракен написала статтю у пам’ять про «Товстулю» Стоктон: The Belle of the Barbell, New York Times Magazine, December 31, 2006.

8. «Товстуля» була заміжньою за Лесом Стоктоном, культуристом, який познайомив її зі світом важкої атлетики.

Розділ 12: Мовчазні продажі

1. «Він ніколи не мав великого успіху... Справи не йшли добре, але й жахливими не були. І він не протримався довго»,— говорить Баффет.

2. В інтерв’ю Роджер Белл і Каспер Гайндел, а також Воррен Баффет, допомогли пригадати подробиці про ферму. Баффет вважає, що купив її у свого дядька Джона Барбера, брокера нерухомості, або за його допомогою.

3. Інтерв’ю з Каспером Гайнделем. Фермери-орендарі обробляли понад половину всієї землі Небраски. Володіння землею із заставною було непопулярним, тому що нестабільні ціни на зерно збільшували вразливість фермерів до втрати права на викуп.

4. Інтерв’ю з Нормою Терстон Перна.

5. В інтерв’ю Лу Баттістон зауважує, що у школі помітив «дві сторони» розуму Баффета — холодного математичного бізнесмена та глядача бурлеску.

6. Інтерв’ю з Лу Баттістоном.

7. Баффет розповів цю історію у Гарвардській школі бізнесу в 2005 році.

8. Карнеґі був агентом фірми Armour & Co. на території Омахи. Сумісність його поглядів із характером Баффета, мабуть, має деякий стосунок до менталітету жителів Середнього Заходу.

9. Текст із книжки: Dale Carnegie, How to Win Friends and Influence People. New York: Simon & Schuster, 1938. Copyright Dale Carnegie & Associates. Courtesy of Dale Carnegie & Associates.

10. Дейл Карнеґі цитує Джона Дьюї.

11. За статистичними даними Міністерства торгівлі США, у 1946 році середньостатистичний чоловік заробляв 2473 долари на рік. Bureau of the Census, Historical Statistics of the United States: Colonial Times to 1970, Bicentennial Edition. Washington, D.C.: Government Printing Office, 1975, Series D-722–727, p. 164.

12. За словами Лу Баттістона.

13. За даними рекламного оголошення в газеті від 24 липня 1931 року, десять років тому за цінами на початку ери Депресії якісні відреставровані м’ячі для гольфа коштували 1,05 долара за три штуки.

14. Інтерв’ю з Доном Дедриком, членом шкільної команди з гольфу.

15. Інтерв’ю з Лу Баттістоном.

16. «Ми були єдиними хлопцями, які сплатили 50-доларовий гербовий збір за пінбол-автомати»,— говорить Воррен.— «Не впевнений, що ми зробили б це, якби мій тато не наполягав».

17. Інтерв’ю з Лу Баттістоном. Прізвище «Вільсон» було запозичене з назви школи, в якій вони навчалися.

18. Спроба продавати у перукарні їжу швидко закінчилася після того, як дозатор арахісу, наповнений двома кілограмами іспанського арахісу, зламався та видав клієнтам пригорщу арахісу, змішаного з товченим склом.

19. Діалог та вживані Баффетом вирази у цій історії наведені Лу Баттістоном, хоча факти збігаються зі спогадами Баффета.

20. Інтерв’ю з Доном Дедриком.

21. За однією версією цієї історії, повіданою шкільним другом Баффета, який не був присутнім, Керліну вистачило розуму не купитися на це, і він не пішов. Хоча що трапилося тоді, не дивно, що версія Баффета кумедніша.

Розділ 13: Правила перегонів

1. Інтерв’ю з Кеті Баффет.

2. Хоча ця історія здається відшліфованою з роками, вона звучить правдиво. Листи Воррена з коледжу, адресовані своєму батькові кількома роками пізніше, мають схожий тон.

3. Інтерв’ю зі Сту Еріксоном.

4. Інтерв’ю з Доном Дедриком.

5. Інтерв’ю з Бобом Дваєром.

6. За словами Ґрея, поки вони їхали у поїзді на іподром Гавр-де-Грейс, Баффет жартома розповідав про ідею видання журналу під назвою Sex Crimes Illustrated.

7. Інтерв’ю з Біллом Ґреєм, нині професором Університету Колорадо та керівником проєкту з тропічної метеорології.

Розділ 14: Слон

1. Розмір класу приблизний, тому що у школі Вудро Вільсона випускалися два класи (у лютому та у червні); учні як Воррен могли змінити час випуску з лютого на червень, отримавши кілька додаткових заліків. Місце Баффета у рейтингу 50 найкращих учнів школи дозволило йому потрапити в «одну сьому» найкращих у своєму класі.

2. Це була Барбара «Боббі» Вейганд, яка пам’ятає тільки факт існування катафалка. Доріс Баффет пригадала сімейну суперечку щодо катафалка.

3. Інтерв’ю з Бобом Фейтлером, Енн Бек Макфарлейн, Волдо Бек. Девід Браун став зятем Волдо Бека, брата Енн Бек.

4. Інтерв’ю з Бобом Фейтлером, Ворреном Баффетом. Зверніть увагу на те, що оскільки Баффет використовував автомобіль для комерційних цілей, він міг отримати додаткові талони на бензин у часи, коли паливо суворо нормувалося.

5. Policy, імовірно, походить від ґельського слова pá lae sámh, що означає «легкий заробіток», ірландсько-американський термін азартних ігор дев’ятнадцятого століття.

6. Закон викликав сильний опір на Середньому Заході.

7. Інтерв’ю з Доріс Баффет.

8. За оцінкою, що спирається на відомості, надані архіваріусом Ненсі Р. Міллер, Університетський архівно-обліковий центр, Університет Пенсильванії.

9. Ел Джолсон був найпопулярнішим естрадним артистом на початку двадцятого століття. Він виконав такі відомі пісні, як You Made Me Love You, Rock-a-Bye Your Baby with a Dixie Melody, Swanee, April Showers, Toot, Toot, Tootsie, Goodbye та California, Here I Come. Він проспівав My Mammy у гримі «під негра» у фільмі 1927 року «Співак джазу», першому художньому фільмі, який мав широкий комерційний успіх. Виступ із зачорненим обличчям сьогодні вбачали б расистським, але у ті часи це було повсюдним і звичайним явищем.

10. My Mammy, слова Сема Льюїса та Джо Янга, музика Волтера Дональдсона, копірайт 1920 року.

11. «Кава з Конгресом».

12. Інтерв’ю з Чаком Петерсоном.

13. Інтерв’ю з Клайдом Рейгардом.

14. Інтерв’ю з Чаком Петерсоном, Шерон і Гертрудою Мартін.

15. Інтерв’ю з Ентоні Веккіоне, цитується у: Roger Lowenstein, Buffett: The Making of an American Capitalist. New York: Doubleday, 1996.

16. Петерсон пригадує, що протримався рік — чи майже рік.

17. За цитатою Дона Денлі, нині покійного, у книжці Ловенштейна про Баффета.

18. Інтерв’ю з Барбарою Ворлі Поттер.

19. Інтерв’ю із Клайдом Рейгардом.

20. Слова Гаррі Вехи, на момент написання цієї книжки вже покійного, цитуються у книжці Ловенштейна.

21. Інтерв’ю з Доном Спарксом.

22. В Університеті Пенсильванії поліруванню черевиків приділяли особливу увагу; типовим ритуалом ініціації новачків братерства було полірування взуття старших.

23. В інтерв’ю Рейгард пригадав основні моменти цієї історії. Баффет став близьким другом Джеррі Оранскі (прозваного Оранзом), нині покійного.

24. Інтерв’ю з Барбарою Ворлі Поттер.

25. Інтерв’ю з Енн Бек Макфарлейн, яка вважає, що побачення влаштували її батьки та Лейла Баффет.

26. Сьюзен Томсон Баффет схоже описала свого чоловіка у приблизно 1950 році.

27. Інтерв’ю із Клайдом Рейгардом.

28. Інтерв’ю з Бобом Фейтлером.

29. Інтерв’ю із Клайдом Рейгардом.

30. Інтерв’ю з Ентоні Веккіоне, цитується у книжці Ловенштейна про Баффета.

31. Інтерв’ю з Мартіном Вігандом.

32. Buffett Lashes Marshall Plan, Omaha World-Herald, January 28, 1948. В агітаційних матеріалах Баффета допомога європейським державам описувалася як укидання грошей у щурячу нору.

33. 5 червня 1948 року, відкриття Меморіального парку.

34. Остання воля та заповіт Френка Д. Баффета від 19 лютого 1949 року.

35. Схвалене подання в суд округу Дуглас, штат Небраска, 14 квітня 1958 року. Облігації мали зберігатися до терміну погашення, оскільки за умовами заповіту були єдиною формою інвестиції. Зважаючи на альтернативну вартість і відсоткові ставки, рішення Говарда було мудрим.

36. Зі щоденників Лейли Баффет. It’s Cold — But Remember that Bitter Winter of ’48–’49?, Omaha World-Herald, January 6, 1959.

37. Commercial & Financial Chronicle, May 6, 1948.

38. Інтерв’ю з Доріс Баффет.

39. Інтерв’ю з Лу Баттістоном.

40. Інтерв’ю з Шерон Мартін.

Розділ 15: Співбесіда

1. Вони продадуть 220 дюжин м’ячів на загальну суму 1200 доларів.

2. Лист Воррена Баффета Говарду Баффету, 16 лютого 1950 року.

3. Він попросив Говарда позичити йому 1426 доларів для розміщення на депозитному рахунку у брокера. Лист він підписав словами: «В очікуванні гірших прибутків автопромисловості, Воррен». Лист Воррена Баффета Говарду Баффету, 16 лютого 1950 року.

4. Лист Воррена Баффета Джеррі Оранзу, 1 травня 1950 року, наведено у: Roger Lowenstein, Buffett: The Making of an American Capitalist. New York: Doubleday, 1996.

5. Bizad Students Win Scholarships, Daily Nebraskan, May 19, 1950.

6. Benjamin Graham, The Intelligent Investor: A Book of Practical Counsel. New York: Harper & Brothers, 1949.

7. Garfield A. Drew, New Methods for Profit in the Stock Market. Boston: The Metcalf Press, 1941.

8. Robert D. Edwards and John McGee, Technical Analysis of Stock Market Trends. Springfield, Mass.: Stock Trend Service, 1948.

9. Слова Вуда, нині покійного, наведені у книжці Ловенштейна. Він сказав Ловенштейну, що не впевнений, коли відбулася ця розмова, до того, як Гарвард відмовив Воррену у вступі, чи після того, як він почав навчання в Колумбійському університеті. Але це точно було до його знайомства з Ґрегемом.

10. За словами Баффета, Говард Баффет був знайомий з одним із членів правління.

11. Колумбійський університет Нью-Йорка, офіційне оголошення бізнес-школи про зимову та весняну сесії 1950–1951 року, Columbia University Press.

Розділ 16: Промах перший

1. У своїх мемуарах Man of the House (New York: Random House, 1987), покійний конгресмен Тіп О’Ніл пригадує, що його пастор, монсеньйор Блант, вважав, що католикові грішно приходити у будинок YMCA, яким управляють протестанти. Однак О’Ніл і його друг-єврей усе одно зупинилися у Слоун-Хаус. У 1930-ті роки звичайна сплата за проживання становила 65 центів за ніч. О’Ніл розповів: «Якщо погодитися приходити на єпископальне служіння, ціна була лише 35 центів разом із сніданком. Ми не були дурнями, тож погодилися на 35-центову угоду та вирішили втекти після сніданку перед служінням. Але ми точно не були першими, хто вигадав цей блискучий план, тому що під час сніданку двері зачинили і ми застрягли всередині». У 1950-ті роки угода «молися або плати» вже не існувала. «Якби вона була,— говорить Баффет,— я б відчув одкровення та приєднався до будь-якої конфесії, яка пропонувала найкращу знижку».

2. Баффет не впевнений, чи стосувалася угода щодо паління всіх трьох дітей Баффетів чи тільки його сестер, але всі вони після випуску отримували по 2000 доларів на приблизно однакових умовах.

3. Більшу частину грошей було вкладено в акції U. S International Securities та Parkersburg Rig & Reel, які 1 січня 1951 року він замінив на Tri-Continental Corporation. Говард уклав у неформальне товариство основну частину грошей, а Воррен — ідеї та працю («капітал у виді поту»).

4. Benjamin Graham and David L. Dodd, Security Analysis, Principles and Technique. New York: McGraw-Hill, 1934.

5. Лист Барбари Додд Андерсон Воррену Баффету, 19 квітня 1989 року.

6. У XIX столітті Union Pacific Railroad була найбільш скандальною залізницею країни із найсерйознішою проблемою банкрутства.

7. William W. Townsend, Bond Salesmanship. New York: Henry Holt, 1924. Баффет прочитав цю книжку три чи чотири рази.

8. Інтерв’ю із Джеком Александером.

9. І, за словами Баффета, серед них була одна жінка, Меггі Шенкс.

10. Інтерв’ю із Фредом Стенбеком.

11. Із 2600 доларів на рік Шлосс як інвестор заробляв менше, ніж середня секретарка у 1951 році, яка, за даними Національної асоціації секретарів, приносила додому 3060 доларів на рік.

12. Інтерв’ю із Фредом Стенбеком.

13. Інтерв’ю з Волтером Шлоссом. Деякі матеріали взяті з книжки: The Memoirs of Walter J. Schloss. New York: September Press, 2003.

14. Stryker & Brown була «маркет-мейкером», або головним дилером акцій Stryker & Brown.

15. Marshall-Wells були другими акціями, які він купив під впливом Ґрегема та Додда, після Parkersburg Rig & Reel. Стенбек підтверджує обід із Гріном, але не пам’ятає дату.

16. Цієї інформації не було в довіднику Who’s Who in America. Однак він міг дізнатися про це
з довідника Moody’s, почути від Девіда Додда чи Волтера Шлосса або прочитати у газеті чи
журналі.

17. Через юридичну формальність цей розподіл акцій GEICO вимагався за розпорядженням Комісії з цінних паперів у 1948 році. Graham-Newman порушила статтю 12(d)(2) Закону про інвестиційні компанії 1948 року, хоча «мала чесне, хоч і помилкове переконання, що придбання акцій може бути законним». Зареєстрованій інвестиційній компанії (Graham-Newman була «диверсифікованою інвестиційною компанією відкритого типу») не можна придбати понад 10 % акцій з правом голосу страхової компанії, які перебувають в обігу, якщо вона вже не володіє 25 %.

18. Розповідь узято в інтерв’ю з Лорімером Девідсоном, проведеного Волтером Смітом 19 червня 1998 року. Стислу версію цієї історії можна знайти у: William K. Klingaman, GEICO, The First Forty Years. Washington, D.C.: GEICO Corporation, 1994.

19. Заробіток 100 000 доларів у 1929 році був би еквівалентний 1 212 530 доларам у 2007-му.

20. У 1951 році GEICO зменшувала роль поштових розсилок на користь телефонних операторів, які відповідали на дзвінки у регіональних офісах і були навчені швидко відстежувати ризики.

21. Головна проблема з тонтинами була в тому, що люди грали в азартні ігри з полісами на страхування свого життя замість використовувати їх як захист. Пізніше підставою виключення з учасників тонтини була несплата внесків з будь-якої причини. It is a tempting game; but how cruel!. Papers Relating to Tontine Insurance, The Connecticut Mutual Life Insurance Company, Hartford, Conn.: 1887.

22. Office Memorandum, Government Employees Insurance Corporation, Buffett-Falk & Co., October 9, 1951.

Розділ 17: Еверест

1. Benjamin Graham, The Memoirs of the Dean of Wall Street. New York: McGraw-Hill, 1996. Неперевірені матеріали з цього джерела підтверджені Ворреном Баффетом.

2. У 1915 році члени родини Ґроссбаумів, подібно багатьом американським євреям, почали змінювати свої прізвища на англійський лад у відповідь на антисемітизм, розповсюджений під час Першої світової війни та після неї. Родина Бена змінила прізвище у квітні 1917 року. Джерело: промова Джима Гранта «Мій герой, Бенджамін Ґроссбаум» у Центрі єврейської історії, 15 листопада 2007 року.

3. Ґрегем народився 1894 року, у час однієї з найбільших фінансових панік у американській історії, після якої сталися депресія 1896–1897 років, паніка 1903–1904 років, паніка 1907 року, військова депресія 1913–1914 років і післявоєнна депресія 1920–1922 років.

4. Benjamin Graham, The Memoirs...

5. Там само.

6. Там само.

7. Як повелося, люди приходили на Волл-стрит одним із двох способів. Вони або приєднувалися до сімейного бізнесу, або, не маючи таких зв’язків, «підіймалися крізь клюз», за морехідним виразом, поширеним на Волл-стрит у ті часи, починаючи в юності кур’єром чи дрібним помічником і прокладаючи собі шлях нагору, як Сідней Вайнберг, Бен Ґрегем і Волтер Шлосс. Про відвідування бізнес-школи зі свідомим наміром працювати на Волл-стрит не чули до початку 1950-х років, тому що більша частина напрямків фінансів, особливо мистецтво аналізу цінних паперів, тоді ще не розвинулися як наукові дисципліни.

8. Подробиці ранньої кар’єри Ґрегема можна знайти у книжці Janet Lowe, Benjamin Graham on Value Investing: Lessons from the Dean of Wall Street. Chicago: Dearborn Financial Publishing, 1994.

9. Ґрегем вважав, що приходячи на зустрічі з керівництвом компанії, відвідувач може потрапити під вплив особистості та вміння переконувати, тому це частково був його спосіб залишатися безстороннім. Але Ґрегем також був не дуже зацікавлений у спілкуванні з людьми.

10. Інтерв’ю з Родою та Берні Сарнатами.

11. Benjamin Graham, The Memoirs...

12. Там само.

13. Інтерв’ю із Джеком Александером.

14. У книжці Security Analysis, Principles, and Technique (New York: McGraw-Hill, 1934), Бенджамін Ґрегем і Девід Додд підкреслювали, що немає єдиного визначення «внутрішньої цінності», яка залежить від доходів, дивідендів, активів, структури капіталу та інших факторів. Вони писали, що оскільки оцінки завжди суб’єктивні, головним — завжди — є запас міцності.

15. Влучна аналогія з алегорією Платона про печеру первинно проведена Патріком Бірном.

16. Причиною часто було те, що недооцінені акції, які йому подобалися, були неліквідними, і їх не можна було купити великими пакетами. Але Баффет вважав, що Ґрегем міг би застосувати сміливішу стратегію.

17. Інтерв’ю із Джеком Александером.

18. Інтерв’ю з Біллом Руаном.

19. Інтерв’ю із Джеком Александером, Біллом Руаном.

20. У своїх мемуарах Шлосс із ніжністю пише про свою дружину Луїзу, яка «все своє життя боролася з депресією». Вони залишилися одруженими протягом п’ятдесяти трьох років до її смерті у 2000 році.

21. Інтерв’ю з Волтером Шлоссом.

Розділ 18: Міс Небраска

1. Батьки Сьюзі дружили з Говардом і Лейлою Баффет, але їхні діти відвідували різні школи, тому не спілкувалися.

2. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек. Сьюзі народилася 15 червня 1932 року. Берті народилася 15 листопада 1933 року.

3. Ерл Вільсон був «салунним» журналістом New York Post. У описі журналіста Newsday Джиммі Бресліна Media Life Magazine визначає «салунного» журналіста як розповсюджувача «певного стилю журналістики, своєрідного для Нью-Йорка та себе, в якому людина подорожує місцями, де живуть звичайні люди та пише про їхні погляди щодо людського існування».

4. Відомий винятково жіночий пансіон, який функціонує і сьогодні (за адресою 34-та Західна вулиця, 419, Нью-Йорк).

5. У листі Воррену, написаному у день Святого Валентина в лютому 1991 року, Ваніта висловлює ймовірність, що «ніколи не любила сендвічі з сиром і їла їх лише для того, щоб догодити». (У цьому листі, так само як у деяких інших, вона пише своє друге ім’я May замість Mae, як у юності).

6. Цей опис узятий із кількох листів від Ваніти зі спогадами про свої побачення з Ворреном — від 1 січня 1991 року, 19 лютого 1991 року та 1 січня 1994 року, деякі недатовані. Баффет підтверджує їх.

7. Із розповіді Сьюзен Томпсон Баффет Воррену Баффету в 2004 році. Він цього не пам’ятає, але додає, що сам би так не вчинив.

8. Баффет говорить, що попри всі її витівки, Ваніті не вдалося його залякати. «У мене не вистачило б духу сунути у сміттєвий контейнер Товстулю»,— говорить він.— «Вона б зробила з мене відбивну». Зі свого боку, Ваніта пізніше заявила Фреду Стенбеку, що цього інциденту не було — хоча у неї був певний мотив применшити перед Фредом театральну сторону своєї особистості.

9. Як висловився Чарлі Мангер, Баффет ледве уникнув жахливого шлюбу, коли «втік від пазурів Ваніти».

10. A Star Is Born?, Associated Press, Town & Country magazine, September 24, 1977.

11. Інформацію про Вільяма Томпсона зібрано з багатьох різних джерел, включно з інтерв’ю з Ворреном, Робертою та Доріс Баффет й іншими членами родини, та газетних статей: Presbyterian Minister Reviews Thompson Book, Presbyterian Minister Reviews Thompson Book, Omaha World-Herald, January 5, 1967; Old «Prof» Still Feels Optimistic About Younger Generation, Omaha World-Herald, March 28, 1970;
W. H. Thompson, Educator, Is Dead, Omaha World-Herald, April 7, 1981; O.U. Alumni Honor Dean, Omaha World-Herald, May 15, 1960.

12. Як керівник системи тестування на IQ у школі, Док Томпсон мав доступ до даних IQ Воррена і, за словами Баффета, знав його. Дійсно, результати тестів усіх трьох маленьких Баффетів могли зацікавити його, зважаючи на їхні високі — та помітно схожі — оцінки.

13. У своєму інтерв’ю Мардж Бахус Тертшер, яка відвідувала ці служби, дивувалася, що ж спонукало Томпсона щонеділі далеко їхати, щоб проповідувати у цій крихітній церкві. Томпсон також опублікував книжку: The Fool Has Said God Is Dead. Boston: Christopher Publishing House, 1966.

14. Сьюзі Томпсон Баффет розповіла цю історію багатьом членам родини.

15. У багатьох пацієнтів ревматична лихоманка викликає серцеві ускладнення, від середніх до серйозних (у Говарда Баффета ускладнення були щонайменше середні). Але з історії здоров’я Сьюзен Томпсон випливає, що вона, мабуть, належала до 20–60 %, які уникнули сильного кардиту, або довгострокової шкоди для серця.

16. Про цей фільм згадували Воррен, Доріс Баффет, Роберта Баффет Біалек, Сьюзі Баффет-молодша та інші Баффети.

17. Інтерв’ю з Ракель «Рекі» Ньюман.

18. Інтерв’ю з Шарлін Москрі, Сью Джеймс Стюарт, Мерілін Каплан Вайсберг.

19. За словами кількох однокласників, які попросили їх не називати.

20. Інтерв’ю з Донною Міллер, Інгою Свенсон. Свенсон, яка пізніше стала професійною акторкою, грала Корнелію Отіс Скіннер, а Томпсон — Емілі Кімборо.

21. Узято з інтерв’ю з Інгою Свенсон, Донною Міллер, Робертою Баффет Біалек і Джоном Смітом, чий брат Дік Сміт ходив із Сьюзі на танці.

22. Інтерв’ю зі Сью Джеймс Стюарт, Мерілін Каплан Вайсберг. Стюарт, яку в школі звали Сью Браунлі, мала доступ до машини та возила свою найкращу подругу Сьюзі на побачення з Брауном.

23. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек, Ворреном Баффетом, Доріс Баффет, Мерілін Каплан Вайсберг.

24. Члени Wildcat Council діяли як провідники для гостей та лідерів під час тижня заходів для нових студентів. До спільноти приєднувалися, подаючи заявки на членство (Northwestern University Student Handbook, 1950–1951).

25. Інтерв’ю з Мілтоном Брауном, який сказав, що якби був на її місці, вчинив би інакше.

26. Інтерв’ю зі Сью Джеймс Стюарт. Сьюзі називала себе «теїстом», усе своє життя захоплювалася буддизмом і часто говорила про себе як «людину дзен». Буде справедливим сказати, що вона вільно використовувала слова «дзен» і «теїст».

27. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек.

28. Інтерв’ю з Чаком Петерсоном, Доріс Баффет.

29. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

30. Інтерв’ю зі Сью Джеймс Стюарт.

31. «Немов зараз бачу її у тих сукнях»,— говорить Баффет. Цікаве твердження для людини, яка не знає кольору шпалер на стінах власної спальні.

32. Лист Воррена Баффета Дороті Шталь, 6 жовтня 1951 року.

33. Сьюзен Томпсон Баффет зізналася про це Воррену Баффету.

34. Інтерв’ю з Мілтоном Брауном.

35. Баффет пам’ятає, що лекція тривала буквально три години. Так довго було майже напевне через те, що він налаштовувався поставити своє питання про шлюб, поки Док Томпсон продовжував говорити.

Розділ 19: Страх перед публікою

1. Чистий дохід від інвестицій становив 7434 доларів. Він також поклав на рахунок 2500 доларів, які накопичив зі своєї зарплати за роботу в Buffett-Falk.

2. Більш докладні міркування Баффета щодо оцінювання страхового бізнесу: «Акції торгувалися за ціною майже сорока доларів, отже, вся компанія оцінювалася у приблизно сім мільйонів доларів. Я обрахував, що вартість компанії дорівнюватиме розміру страхової премії, тому що вона отримувала інвестиційний дохід від потоку грошей, який наближався до співвідношення «долар на долар». Крім того, вона мала балансову вартість. За моїми розрахунками, компанія у будь-який момент могла коштувати не менше, ніж страхова премія. Тому компанії потрібно було досягти мільярда доларів доходу від премій, щоб я міг стати мільйонером».

3. Інтерв’ю з Маргарет Лендон, секретаркою у Buffett-Falk.

4. За словами Волтера Шлосса в інтерв’ю, родина Норманів, які були спадкоємцями Джуліуса Розенвальда у Sears, Roebuck, «отримали акції GEICO, тому що були великими інвесторами Graham-Newman. Коли Нормани захотіли вкласти ще більше грошей у Graham-Newman, вони віддали Бену Ґрегему акції GEICO замість готівки. Воррен був у Омасі та купував GEICO. Але Ґрегем не знав, що продає їх Воррену, а Воррен не міг з’ясувати, чому Graham-Newman їх продає». Розподіл акцій GEICO, здійснюваний Graham-Newman, також описаний у книжці: Janet Lowe, Benjamin Graham on Value Investing: Lessons from the Dean of Wall Street. Chicago: Dearborn Financial Publishing, 1994.

5. Інтерв’ю з Бобом Сонером, який у ті дні називав його «Баффі».

6. Це помітно на фотографії, зробленій у класній кімнаті.

7. Інтерв’ю з Лі Сіманом.

8. Інтерв’ю з Маргарет Лендон. Вона пам’ятає, що за читанням він сидів у цій позі.

9. Баффет особисто торгував акціями двох компаній, Carpenter Paper і Fairmont Foods. Тоді коли він був достатньо кмітливий, щоб створити фірму «маркет-мейкера» та торгувати акціями, він був достатньо незрілим (хоч і дотепним), щоб називати гендиректора Fairmont Foods Д. К. Хау (D. K. Howe) як Don’t Know Howe. (В оригіналі звучить так само як don’t know how, що означає «не знаю як».— Прим. пер.)

10. Пізніше Білл Розенвальд заснував United Jewish Appeal of New York.

11. Інтерв’ю з Доріс Баффет, Робертою Баффет Біалек.

12. Бригадний генерал Воррен Вуд, 34-й дивізіон Національної гвардії.

13. Інтерв’ю з Байроном Свонсоном.

14. Інтерв’ю з Фредом Стенбеком.

15. Сьюзі розповіла це Сью Браунлі (Сью Джеймс Стюарт) після повернення після медового місяця. Інтерв’ю зі Сью Джеймс Стюарт.

16. Ваху найбільш відомий як місце народження кіномагната Дерріла Ф. Занука.

17. Love Only Thing That Stops Guard, Omaha World-Herald, April 20, 1952.

Частина третя. Перегони

Розділ 20: Graham-Newman

1. Генерал Дуглас Макартур нерішуче висунув свою кандидатуру, але був затьмарений Тафтом. Він і його колишній радник Ейзенгавер були заклятими ворогами.

2. Це був той самий Роберт Тафт — співавтор закону Тафта–Гартлі, який дуже схвалювали бізнесмени та ненавиділи широкі маси американців. Стисло кажучи, Тафт був представником екстремістської фракції партії, що зменшувало його шанси отримати голоси виборців із поміркованими поглядами.

3. Парадоксально, що багато членів цієї фракції просували тарифи, урядову підтримку для фермерів і суворе трудове законодавство, якого очікували виборці — фермери та представники малого бізнесу, хоча це могло здаватися невідповідним їхнім поглядам. Іншим відомим членом їхньої групи був популярний сенатор від Небраски Кен Віррі з прізвиськом «веселий трунар», знаменитий комічним вживанням слів. Він, наприклад, назвав Індокитай «Індигокитаєм», звертався до голови зборів «Містере Параграф» і пропонував свою «одностайну думку». Time, 25 червня 1951 року. Віррі помер невдовзі після виборів.

4. Top GOP Rift Closed But Not the Democrats, New York Times, September 14, 1952; Elie Abel, Taft Rallies Aid for GOP Ticket, New York Times, October 5, 1952.

5. 23 жовтня 1952 року Говард Баффет написав колишньому президенту Гуверу: «Я не відчуваю ентузіазму щодо Ейзенгавера, але мене влаштовує ваше рішення підтримати його обрання». Після написання цього листа він, вочевидь, змінив свою думку.

6. Інтерв’ю з Робертою Баффет Біалек.

7. Інтерв’ю з Кеті Баффет, яка пригадала цю розмову та вбачала її кумедною. «Мабуть, Воррен забув, що розповів це мені»,— сказала вона.

8. Сьюзен Гудвіллі Стедман пригадує особисте інтерв’ю зі Сьюзен Томпсон Баффет, проведене у листопаді 2001 року. Матеріали люб’язно надані Сьюзен Гудвіллі Стедман та Елізабет Вілер.

9. Інтерв’ю зі Сьюзен Т. Баффет.

10. Інтерв’ю з Мері та Діком Голландами, Ворреном Баффетом.

11. Інтерв’ю з Ракель Ньюман, Астрід Баффет.

12. Історія про IQ є сімейним переказом, але оскільки доктор Томпсон керував тестуванням на IQ у всій шкільній системі міста, вона заслуговує певної довіри. Працюючи над розробкою нових тестів інтелекту та психологічних рис, доктор Томпсон часто тестував своїх дочок і онуків. Незалежно від показника її IQ Дотті не вважали дурною.

13. Ця історія описана у щоденнику Лейли Баффет. Також: Gabe Parks, Court Has Nomination Vote Vacancy, Omaha World-Herald, July 4, 1954.

14. Лист Воррена Баффета Говарду Баффету, датований «середою», імовірно, 4 серпня 1954 року. Scarsdale G.I. Suicide, Army Reports the Death of Pvt. Newton Graham in France, New York Times, August 3, 1954. Повний текст виголошував: «Франкфурт, Німеччина, 2 серпня (Reuters).— Як повідомили сьогодні представники армії Сполучених Штатів, рядовий Ньютон Ґрегем зі Скарсдейла, Нью-Йорк, учинив самогубство у Ла Рошель, Франція». Ньютон (названий на честь Ісаака Ньютона) був другим сином Ґрегемів із таким ім’ям; перший помер від менінгіту у віці дев’яти років. Звернувши увагу на дедалі більшу психічну нестабільність, яку він називав «дуже невротичною, навіть, мабуть, шизофренічною», Ґрегем написав листи, намагаючись звільнити свого сина від служби в армії, але марно. (Benjamin Graham, The Memoirs of the Dean of Wall Street. New York: McGraw-Hill, 1996.)

15. Сьюзі Баффет-молодша говорить, що у неї було ліжечко.

16. Уживання слова «платити» вільне, оскільки всі доходи у дійсності не виплачуються у формі дивідендів. Це розмежовування колись було предметом палких наукових суперечок щодо знижки, яку слід враховувати в оцінці акцій для доходів, які не виплачуються. Надбавка, яка приписується компаніям, що сплачують дивіденди, зникла з низки причин. Див. також посилання на «заморожену корпорацію» у розділі 46 «Рубікон».

17. Інтерв’ю з Фредом Стенбеком.

18. Його особистий рівень дохідності того року становив 144,8 % порівняно з 50,1 % індексом Доу-Джонса.

19. Компанія Union Underwear була попередницею Fruit of the Loom.

20. Баффет пригадав цю класичну історію в інтерв’ю.

21. Інтерв’ю зі Сью Джеймс Стюарт.

22. Інтерв’ю з Елізабет Трамбл.

23. Інтерв’ю з Роксанною Брендт.

24. Точними словами Баффета було: «Немов зараз бачу, як вона тремтить і постогнує, кажучи “Розкажіть іще”».

Розділ 21: На чиєму боці грати

1. Лист голови Berkshire Hathaway, 1988 рік.

2. Звільнення від податків застосовувалося для ліквідації запасів за методом LIFO. Для обчислення прибутків Rockwood використовувала бухгалтерський облік за методом LIFO, застосовуючи найостанніші ціни на какао-боби, що мінімізувало податкові виплати. Відповідно, какао-боби у запасах обліковувалися за старими цінами. Отже, якби компанія продала запаси, виник би величезний прибуток, що підлягав оподаткуванню.

3. Завдяки своїй інвестиційній діяльності Прітцкер створив бізнес-конгломерат, але найбільше він відомий створенням готельної мережі Hyatt.

4. На початку періоду обміну какао-боби з Аккри, Гана, які становили половину запасів Rockwood (13 мільйонів фунтів), торгувалися за 0,52 долара за фунт. Ціна знизилася до 0,44 долара на кінець періоду. Ціна цих бобів досягла максимуму 0,73 долара за фунт у серпні 1954 року, змушуючи кондитерські компанії зменшити розмір своїх 5-центових шоколадних батончиків. George Auerbach. Nickel Candy Bar Wins a Reprieve, New York Times, March 26, 1955; Commodity Cash Prices, New York Times, October 4 and 20, 1954.

5. Лист акціонерам Rockwood & Co., 28 вересня 1954 року.

6. Із листа голови у річному звіті для акціонерів Berkshire за 1988 рік. У ньому міститься стислий опис угоди з Rockwood.

7. Дохід спекулянта від контракту теж віддзеркалює понесену ним вартість фінансування. Наприклад, якщо спекулянт досягає точки беззбитковості за тримісячним контрактом — за вирахуванням комісійних — насправді контракт буде для нього неприбутковим, зважаючи на вартість фінансування його угоди.

8. На ринку ф’ючерсів різниця між спекулянтом і геджером (або тим, хто «страхується») полягає у наявності основної товарної позиції, яка геджується.

9. Інтерв’ю з Томом Неппом і Волтером Шлоссом, а також із Ворреном Баффетом.

10. Лист Воррена Баффета Девіду Елліоту, 5 січня 1955 року.

11. За даними свого профілю у промисловому довіднику Moody’s, акції Rockwood торгувалися за ціною від 14,75 до 85 доларів у 1954 році та від 76 і 105 доларів у 1955-му. Баффет притримував акції протягом усього 1956 року. Прибуток від угоди приблизний. Згідно з річним звітом Graham-Newman на початку 1956 року ціна акцій Rockwood становила понад 80 доларів.

12. У вищезгаданому листі Девіду Елліоту (від 5 лютого 1955 року) Баффет пояснює, що пакет акцій Rockwood є другим за величиною у його портфелі (після Philadelphia & Reading, інформацію про які він не розкрив), та пише, що Прітцкер «у минулому працював досить швидко. Кілька років тому він купив Colson Corp. і продав її підрозділ із виробництва велосипедів Evans Products, а решту — F. L. Jacobs. Десь рік тому він придбав Hiller & Hart, негайно закрив її підрозділ із забою худоби та перетворив компанію на непогане агентство нерухомості». У Прітцкера, пише він, «понад половина запасів Rockwood, що становить приблизно 3 мільйони доларів у какао-бобах. Я цілком упевнений, що він не дуже радий володіти грошима в активі такого типу і невідкладно шукатиме певний варіант злиття». Він вивчав не тільки цифри, але й особистість самого Джея Прітцкера.

13. На початку він купив акції у Graham-Newman, коли був біржовим брокером, після того, як незначна помилка у замовленні фірми змусила її скасувати угоду. Воррен притримав акції.

14. До 2000 року інвестори та аналітики часто шукали та отримували непублічну інформацію, яка надавала їм перевагу у торгівлі акціями. Цей поступовий потік інформації, який приносив деяким інвесторам користь за рахунок інших, вважався частиною механізму ринків капіталу та винагородою за старанне дослідження. Воррен Баффет і його мережа друзів-інвесторів отримала великий прибуток від старого порядку речей. У 1955 році Бен Ґрегем поставив цю практику під сумнів у виступі перед Конгресом. Він прокоментував, що «день у день, місяць у місяць до уваги директорів і службовців потрапляє величезна кількість інформації. Неможливо щодня публікувати доповідь про перебіг справ компанії... З іншого боку, із практичної точки зору службовці та директори не дають клятви мовчання, яка б завадила їм поділитися інформацією, що може регулярно потрапляти в їхнє поле зору. Основна ідея в тому, що коли йдеться про інформацію великого значення, необхідно негайно розкрити її всім акціонерам, щоб ніхто не міг отримати істотної переваги від володіння нею. Але є різні ступені важливості, та дуже важко точно визначити, яку інформацію варто чи необхідно оприлюднити, а яка має просто йти неофіційними шляхами». Він додав, що всі інвестори можуть не бути в курсі «неофіційних шляхів», але «на мою думку, людина із середнім досвідом роботи припустить, що є певні люди, які повинні знати про компанію [акціями якої вони торгують] більше, ніж вона сама, і займатися торгівлею, спираючись на ці додаткові знання». Таким був стан законодавства до 2000 року.

Хоча повноцінний розгляд проблеми інсайдерської торгівлі виходить за рамки цієї книжки, думка щодо інсайдерської торгівлі була оприлюднена у правилі Комісії з цінних паперів 10b-5 у 1942 році. Але «традиція отримання переваги настільки вкорінилася на Волл-стрит», як пише автор книжки The Go-Go Years Джон Брукс, що дотримання правила не забезпечувалося до 1959 року,
і до 1980-х років ніхто серйозно не замислювався над обов’язками інших, крім інсайдерів, осіб за законодавством у сфері інсайдерської торгівлі. Навіть потім у справі «Діркс проти Комісії цінних паперів» 463 U. S. 646 (1983), Верховний суд підтвердив, що аналітики можуть на законних підставах передавати своїм клієнтам цей тип інформації. У справі «Чіарелла проти Сполучених Штатів» 445 U. S. 222 (1980) Верховний суд також зауважив, що «інформаційна нерівність на ринку цінних паперів неминуча». Певною мірою вважалося, що поступовий витік інформації несе певну користь для ринку; по суті, а як іще інформація могла виходити за межі компаній? Практика відносин бізнесу із громадськістю та конференц-дзвінків ще не розвинулася.

Однак у цих справах 1980-х років Верховний суд надав нове визначення теорії «незаконного привласнення інформації» в інсайдерській торгівлі, за яким інсайдерська інформація, яку отримали незаконно, могла призвести до притягнення до відповідальності, якщо нею скористалися. Потім, здебільшого у відповідь на розповсюдження у бульбашкову еру практики негласної передачі даних про майбутні доходи компанії, у 2000 році введенням Правила чесного розкриття Комісія з цінних паперів розширила теорію незаконного привласнення інформації так, щоб вона брала до уваги аналітиків, які вибірково отримували та поширювали важливу непублічну інформацію, отримувану від керівників компанії. З появою Правила чесного розкриття «неофіційні шляхи» здебільшого щезли і почалася нова ера практик обачно організованого розкриття інформації.

15. Він зареєстрував цінні папери не на ім’я свого брокера, а на власне, тому квитанції надходили напряму йому додому.

16. Інтерв’ю із Джорджем Гіллеспі, Елізабет Трамбл, які дізналися цю історію від Мадлен. Воррен уперше почув її від Гіллеспі на вечірці на честь свого п’ятдесятиріччя. Здається, Сьюзі ніколи не розповідала про це йому.

17. Понад п’ятдесят років по тому Гові пригадує це як свій перший спогад. Хоча це може здаватися неймовірним, дослідники Гарлі та Різ у статті Origins of Autobiographical Memory (University of Chicago, Developmental Psychology, Vol. 35, No. 5, 1999) вивчають теорії, які пояснюють, як дитячі спогади можуть виринати з перших місяців життя і доходять висновку, що такий феномен дійсно можливий. Одне з пояснень полягає в тому, що батьки повторюють історії своїм дітям. Можливо, Гові правдоподібно пригадує подарунок Бена Ґрегема — мабуть, важливий для Воррена — через те, що принаймні один із його батьків допоміг йому міцно закарбувати в пам’яті цей епізод, багато разів його обговорюючи.

18. Інтерв’ю з Родою та Берні Сарнатами.

19. Цю історію також наведено у книжці: Janet Lowe, Benjamin Graham on Value Investing: Lessons from the Dean of Wall Street. Chicago: Dearborn Financial Publishing, 1994.

20. Інтерв’ю з Волтером Шлоссом.

21. Лист Воррена Баффета Hilton Head Group, 3 лютого 1976 року.

22. Шлосс починав роботу товариства з 5000 доларів власного капіталу, що було ризиковано, бо майже не залишило йому грошей на життя. Баффет і Ден Ковін допомогли йому із житлом. Бен Ґрегем уклав 10 000 доларів і переконав зробити це декількох своїх друзів; вісім друзів Шлосса вклали по 5000 доларів кожен. Шлосс призначив комісійні у розмірі 25 % прибутку, «але у цьому був підводний камінь. Якби ринок пішов униз, нам би довелося відшкодовувати збитки, доки мої партнери не отримали б утрачене у повному обсязі».

23. Непп був аналітиком цінних паперів у Van Cleef, Jordan & Wood, фірмі, яка надавала консультації з інвестування.

24. Інтерв’ю з Томом Неппом.

25. Інтерв’ю з Едом Андерсоном.

26. Там само.

27. Ґрегем народився 9 травня 1894 року. Він вирішив закрити Graham-Newman, коли йому був 61 рік, але останні збори акціонерів Graham-Newman відбулися 20 серпня 1956 року.

28. Як пише Джейсон Цвейг у статті Lessons from the Greatest Investor Ever у журналі Money у липні 2003 року, «Із 1936 до 1956 року у своєму інвестиційному фонді Graham-Newman він досягав середнього річного зростання понад 14,7 % порівняно з 12,2 % ринку — це один із найдовших і найбільших прикладів перевершення ринку в історії Волл-стрит». Цей рекорд не відбиває разючі результати роботи GEICO, чиї акції були розподілені між акціонерами у 1948 році.

Розділ 22: Прихований блиск

1. Іноді він говорив, що хотів стати мільйонером у тридцять років.

2. Інтерв’ю з Едом Андерсоном.

3. «Ньюман і Ґрегем випередили фірму A. W. Jones, яка, за загальною думкою, є першим геджевим фондом»,— говорить Баффет. Альфред Вінслоу Джонс найбільше відомий як інвестор, який першим почав просувати ідею геджування ризиків у торгівлі акціями застосуванням «коротких продажів». Однак структура комісійних, угода про товариство та гнучкий інвестиційний підхід — тобто класичний геджевий фонд у технічних термінах — були введені набагато раніше.

4. У першій угоді про товариство було написано: «Кожному партнеру з обмеженою відповідальністю сплачуватиметься процентний дохід за ставкою 4 % річних від залишку на його рахунку станом на 31 грудня попереднього року на основі даних Федеральної податкової декларації, поданої товариством за відповідний рік. Дані процентні виплати розглядатимуться як витрати товариства. Замість окремого обчислення процентів за період, який закінчується 31 грудня 1956 року, кожен партнер отримає 2 % від свого первинного внеску. Дані виплати розглядатимуться як витрати товариства за даний період. Крім того, кожен із партнерів з обмеженою відповідальністю отримає частку загального чистого прибутку товариства, тобто чистого прибутку товариства з дати його заснування до певного моменту часу у пропорції відповідно до внеску партнера». Загальний процент партнерів становив 21⁄42 або 50 % загальної величини процентних виплат у доходах (сертифікат товариства з обмеженою відповідальністю Buffett Associates Fund, Ltd., 1 травня 1956 року). Домовленість поділяти збитки додалася до угоди про товариство 1 квітня 1958 року.

5. За словами Джойс Ковін, і Баффет, і її чоловік Ден Ковін, з яким Баффета познайомив Фред Кулькен, керували грошима Ґоттшальдт і Ельберфельд окремо.

6. Інтерв’ю з Чаком Петерсоном.

7. Деякі із цих фраз були сказані у виступі перед студентами Технологічного інституту Джорджії у 2003 році, решта — в інтерв’ю з авторкою.

8. Гартман Л. Батлер-молодший, «Година з містером Ґрегемом», 6 березня 1976 року. Інтерв’ю міститься у книжці: Irving Kahn, Robert Milne, Benjamin Graham: The Father of Financial Analysis. Occasional Paper No. 5, The Financial Analysts Research Foundation, 1977.

9. Інтерв’ю з Томом Неппом.

10. Tourist Killed Abroad, Portugal-Spain Highway Crash Fatal to Long Island Man, New York Times, June 23, 1956. Кулькен був у подорожі, яка мала тривати рік. Інший пасажир, Пол Келтінг, залишився живим, але був у критичному стані.

11. Sloan Wilson, The Man in the Gray Flannel Suit. New York: Simon & Schuster, 1955.

12. Інтерв’ю з Баффет Сьюзі-молодшою.

13. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

14. Приблизно.

15. Інтерв’ю з Едом Андерсоном.

16. За словами Тома Неппа, у Доджа та Баффета була єдина спільна риса — скнарість. Навіть коли він став одним із найбагатших партнерів Баффета, Гомер Додж міг випрошувати у виробника байдарок безкоштовну байдарку. Він знав усі маршрути до Нью-Йорка з аеропортів Ла-Гуардія та імені Джона Кеннеді та замість викликати таксі їхав автобусом і метро та десь навіть ішов пішки.

17. Угода з Доджами мала дещо інші умови. Частка Баффета у прибутках становила всього 25 %, але сума, яку він міг утратити, була обмежена його капіталом, початково лише 100 доларів. Сертифікат товариства з обмеженою відповідальністю Buffett Fund, Ltd., 1 вересня 1956 року.

18. Клірі отримував прибуток за умови 4-відсоткового порогового значення, тоді як Баффет мав відшкодувати всі збитки, якщо такі будуть. Сертифікат товариства з обмеженою відповідальністю B-C Ltd., 1 жовтня 1956 року. У 1961 році B-C Ltd. влилося до складу Underwood Partnership, Ltd..

19. Документи Buffett Partnership, «Різні витрати» та «Поштові та страхові витрати», 1956 і 1957 роки.

20. Перший лист Воррена Баффета партнерам, 27 грудня 1956 року.

21. Під час війни люди купували «облігації свободи», які мали низькі ставки доходів, з патріотизму. Коли згодом ставки зросли, облігації торгувалися нижче номінальної ціни. Брокери пропонували акції власникам «облігацій свободи» в обмін на номінальну вартість облігацій. Тому власники облігацій вважали, що отримують акції на суму 100 доларів за облігацію, яка продається на ринку, скажімо, за 85 доларів, коли насправді акція не коштувала майже нічого. За словами Гайдена Амансона, який розповів про це Баффету, продавці також обіцяли деяким покупцям місця у правлінні.

22. Із 1928 до 1954 року довідник щороку видавався п’ятьма томами як Довідник Moody’s із інвестицій; кожен із томів містив інформацію: з державних цінних паперів; банків, страхових компаній, інвестиційних трастів, нерухомості, фінансових і кредитних компаній; цінних паперів промислових підприємств; цінних паперів залізниць; та цінних паперів комунальних підприємств. 1955 року агентство Moody’s почало окремо видавати банківський і фінансовий довідники.

23. Баффет говорить, Гайден Амансон ознайомив його з цією версією подій.

24. Баффет: «Він був моїм партнером у National American insurance. У Дена було небагато грошей, тому він використовував гроші, які первинно планував укласти у товариство, та позичив деяку суму».

25. Відповідно до закону Вільямса, ухваленого 1968 року, сьогодні цього не можна було б зробити, і Говард Амансон не зміг би викупити акції частинами. Цей закон вимагає, щоб покупці робили «тендерну пропозицію», яка ставить усіх продавців у рівні умови з точки зору ціни та умов угоди.

26. За словами Фреда Стенбека, коли Баффет «купив усе, за що міг сплатити», він дозволив і йому почати купувати.

27. Рік по тому Баффет продав акції National American за ціною близько 125 доларів (наскільки він пам’ятає) Дж. М. Каплану, нью-йоркському бізнесмену, який реорганізував та очолив компанію Welch’s Grape Juice у 1940-ві та 1950-ті роки та пізніше став відомий своєю благодійною діяльністю. У кінцевому підсумку Каплан перепродав акції назад Говарду Амансону.

28. Див., наприклад: Bill Brown. The Collecting Mania, University of Chicago Magazine, Vol. 94, No 1., October 2001.

29. Arthur Wiesenberger, Investment Companies. New York: Arthur W. Wiesenberger & Co., видається щорічно з 1941 року.

30. Цитата з бесіди з Лі Сіманом. Баффет засвідчує суть твердження. Цікаве запитання в тому, хто чи що було причиною, за якою Візенбергер порекомендував Баффета Девісу.

31. За словами Лі Сімана в інтерв’ю, таке порівняння зробила Дороті Девіс.

32. Баффет, пригадуючи розмову з Едді Девісом.

33. Умови товариства Dacee нагадували Buffett Fund. Баффет отримував 25 % прибутків, які перевищували 4-відсоткове порогове значення. Сертифікат товариства з обмеженою відповідальністю Dacee Ltd., 9 серпня 1957 року.

34. У документах Конгресу є запис, що один меблевий магазин у Вашинґтоні дарував уранові акції усім покупцям меблів на розпродажі на день народження Джорджа Вашинґтона (Stock Market Study, Hearings before the Committee on Banking and Currency of the United States Senate, March 1955).

35. Вище 4- та 6-відсоткового рівня. Він узяв собі за стандарт ставку довгострокових урядових облігацій і сказав партнерам, що якщо не зможе спрацювати краще, йому не слід платити винагороду. Широкий діапазон умов участі у прибутках відбивав рівень ризику, який брав на себе Воррен. У товариствах, які платили йому найбільше, він також мав необмежену відповідальність із відшкодування збитків.

36. Баффет стягував 25 % прибутків, якщо приріст вартості товариства перевищував 6%.

37. Мег Мюллер в інтерв’ю пригадує його розмір у той час порівняно з іншими будинками на вулиці.

38. Рейнольдс був членом міської ради. Sam Reynolds Home Sold to Warren Buffett, Omaha World-Herald, February 9, 1958. Вираз «Божевілля Баффетів» згадується у листі Джеррі Оранзу від 12 березня 1958 року. Цитується у книжці: Roger Lowenstein, Buffett: The Making of an American Capitalist. New York: Doubleday, 1996.

39. Інтерв’ю зі Сьюзі Баффет-молодшою.

40. Інтерв’ю з Гові Баффетом.

41. Пієлонефрит, іноді пов’язаний із вагітністю.

42. Наведено у книжці Ловенштейна про Баффета. Нині Боб Біллінг уже покійний.

43. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

44. Інтерв’ю з Гові Баффетом.

45. Кулькен познайомив Баффета з Ковіном у 1951 році в одній із поїздок Баффета у Нью-Йорк після його випуску з Колумбійського університету.

46. Із промови Джойс Ковін, присвяченій Деніелу Ковіну.

47. Цей опис Ковіна допомогли скласти Маршалл Вайнберг, Том Непп, Ед Андерсон, Сенді Ґоттсман, Воррен Баффет та інші.

48. «Він надав мені позику без застави. З точки зору оподаткування один долар короткострокових втрат компенсує два долари довгострокових доходів, і можна було купити частку у взаємному пайовому фонді, який має сплатити дивіденди на капітал у довгостроковій перспективі, та негайно скористатися ними, щоб компенсувати довгостроковий дохід, що очікувався наприкінці року. Я здійснив комбінацію довгострокового доходу та короткострокових втрат, які, хоч і мали однакові суми, мали різний результат для податкової декларації. Тоді це було законним, а зараз так робити більше не можна. Мабуть, це дозволило мені зекономити тисячу доларів. Повірте, це була величезна сума»,— говорить Баффет.

49. Інтерв’ю із Джойс Ковін.

50. Це було експериментальне місто, побудоване для поселення 1800 родин у недороге житло. Після Другої світової війни на аукціонах продавалося багато об’єктів державної власності. House Passes Bill to Speed Greenbelt Sale, Washington Post, April 14, 1949; U. S. Sells Ohio Town It Built in Depression, New York Times, December 7, 1949; Greenbelt, Md., Sale Extended for 30 Days, Washington Post, May 31, 1952.

Розділ 23: Омаський клуб

1. A. C. Munger, Lawyer, Dies, Omaha World-Herald, July 1, 1959.

2. Некролог Генрі А. Гомана, сина Джорджа В. Гомана, у номері Omaha World-Herald від 22 березня 1907 року згадує, що Гоман, який був на 12 років старший за суддю Мангера, був його близьким другом. Однак родини Баффетів і Гоманів не були близькі.

3. 33 Years a Federal Judge, Omaha World-Herald, March 12, 1939.

4. Lowe, «Damn Right!»: Behind the Scenes with «Berkshire Hathaway» Billionaire Charlie Munger. New York: John Wiley & Sons, 2000. Написана Лоу біографія, яка спирається на велику кількість інтерв’ю, проведених із членами родини, була основним джерелом авторки для розповіді про історію сім’ї Мангера.

5. Наведено у книжці: Lowe, «Damn Right!».

6. Інтерв’ю з Лі Сіманом.

7. Інтерв’ю з Говардом Джессеном, другом родини Баффетів.

8. Його дід, відомий омаський юрист, був другом Паунда Роско, декана Гарвардської школи права.

9. Мангер не доклав жодних зусиль, щоб покращити своє резюме, наприклад, публікаціями у гарвардському журналі Law Review. В інтерв’ю він описав себе у той час як байдужу людину.

10. Lowe, «Damn Right!».

11. Наведено у книжці Lowe «Damn Right!».

12. Слова Мангера, наведені у книжці: Lowe «Damn Right!».

13. У «Damn Right!» Мангер порівняв одруження з інвестуванням. Ненсі сказала, що він був скутий у виявленні своїх емоцій. Його син Чарлз-молодший сказав: «Є деякі речі, з якими мій батько міг би впоратися краще, якби приділяв їм більше уваги, але він просто уникає їх».

14. Слова Мангера у Lowe «Damn Right!».

15. Там само.

16. У «Damn Right!» Ненсі говорить, що Чарлі «не дуже багато допомагав удома». Баффет говорить, що на її сімдесятий день народження він купив для неї у ломбарді «Пурпурове серце» (військова нагорода США, яка вручається всім американським військовослужбовцям, які загинули або були поранені у бойових діях.— Прим. пер.).

17. Roger Lowenstein, Buffett: The Making of an American Capitalist. New York: Doubleday, 1996.

18. Lowe, «Damn Right!».

19. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

20. Інтерв’ю з Лі Сіманом.

21. У рік, коли індекс Доу-Джонса зріс на 38,5 %, Воррену вдалося перевершити його, та ще й із мінімальним ризиком.

22. На додачу до свого 100-доларового внеску в Buffett Associates пізніше Баффет уклав по 100 доларів у кожне з інших своїх товариств: Buffett Fund, B-C, Underwood, Dacee, Mo-Buff і Glenoff.

23. Інтерв’ю з Лі Сіманом.

24. Ця версія відрізняється від кількох інших, що були опубліковані. Наприклад, Сьюзі Баффет сказала, що теж була присутньою. Кілька авторів пишуть, що зустріч відбулася у Johnny’s Café. Проте, Роджер Ловенштейн теж стверджує, що вона була в омаському клубі. Найпевніше, інші версії є об’єднанням пізніших подій. Із точки зору авторки версія Сімана є найбільше докладною та найменше прикрашеною.

25. Інтерв’ю з Чарлі Мангером. Події вечері відтворені в інтерв’ю з Баффетом і Мангером, чиї спогади про неї туманні. Ненсі Мангер її не пам’ятає. Дружин познайомили невдовзі після першої зустрічі Баффета і Мангера, і Johnny’s Café є найімовірнішим місцем. Баффет добре пам’ятає, як Мангер заходився від сміху.

Розділ 24: Локомотив

1. За приблизними розрахунками. Наприкінці 1958 року Баффет керував 878 211 доларами у шести товариствах. Товариство Glenoff із капіталом 50 000 доларів сформувалося у лютому 1959 року. На кінець 1959 року ринкова цінність товариств зросла до 1 311 884 доларів. Його особисті кошти та вартість Buffett & Buffett збільшили цю підсумкову суму.

2. Компанія Sanborn щороку надсилала своїм клієнтам оновлення, які показували нові будівлі, змінену заповненість будівель, нові засоби протипожежної безпеки та нові конструкційні матеріали. Нова мапа друкувалася кожні кілька десятиліть. Як пригадує Баффет, він звернув увагу на компанію, коли на продаж виставили великий пакет акцій. За повідомленнями, вдова померлого президента продавала 15 000 акцій, тому що її син залишав компанію. Філ Каррет володів 12 000 акцій.

3. Від п’яти до десяти акцій, загалом сорока шістьма акціями.

4. Баффет заприятелював із гендиректором компанії, Паркером Гербеллом, до якого, за його словами, решта членів правління ставилися як до «хлопчика на побігеньках». Гербелл підтримав його план відокремити інвестиції від картографічного бізнесу та сприяв його обґрунтуванню.

5. «Це не має сенсу, коли керівники, консультанти та великі акціонери повністю згодні з тим, що слід робити, але не можуть почати діяти через позицію директорів, які володіють незначною кількістю акцій». Лист Воррена Баффета К. П. Гербеллу, 25 вересня 1959 року.

6. У рамках угоди товариства Баффета погодилися торгувати їхніми акціями.

7. Інтерв’ю з Доріс Баффет.

8. Інтерв’ю з Келсі Флавер, подругою дитинства Сьюзі-молодшої.

9. Інтерв’ю з Діком і Мері Голландами.

10. Інтерв’ю з Пітером Баффетом.

11. Інтерв’ю з Гові Баффетом.

12. «Gateway», May 26, 1961.

13. Переповідання рядків з вірша Генрі Водсворта Лонгфелло «Перегони Пола Ревіра»: «Послухайте, діти мої, та почуєте про незліченну кількість душ, урятованих Сьюзен Баффет». (Пол Ревір — американський ремісник, один із найвідоміших героїв Американської революції. В ніч із 18 на 19 квітня 1775 року, напередодні битви при Лексінгтоні та Конкорді, Ревір верхи проскочив до позицій повстанців, щоб попередити їх про наближення британських військ.— Прим. пер.)

14. Згідно з його автобіографією, Stranger to the Game, написаною разом із Лонні Вілером (New York: Penguin, 1994), Боб Гібсон жив у Омасі між сезонами. Він розповідає, як у 1964 році грав у баскетбол у Омасі у складі білої команди, поїхав на гру до Айови та зайшов у бар на 30-й Північній вулиці. Бармен відмовився обслуговувати його.

15. Слова Говарда Баффета цитуються у статті: Paul Williams, Buffett Tells Why He Joined Birch Society, Benson Sun, April 6, 1961.

16. Лист Лейли Баффет доктору Гіллсу, 10 грудня 1958 року.

17. Лист Лейли Баффет місіс Крей, 23 травня 1960 року.

18. Інтерв’ю із Сьюзі Баффет-молодшою та Гові Баффетом. Вони пригадують поведінку свого батька у цей період як звичайну, та, у ретроспективі, як форму заперечення реальності.

19. Інтерв’ю з Гові Баффетом.

20. Інтерв’ю з Чаком Петерсоном.

21. Інтерв’ю з Лі Сіманом.

22. Інтерв’ю з Діком Голландом.

23. Так сьогодні керують геджевими фондами, щоб дотримуватися юридичних обмежень.

24. Джордж Пейн теж був членом-засновником цього товариства. На той момент товариство B-C увійшло до складу Underwood. Разом із десятьма товариствами Воррен і його батько продовжували керувати своїм товариством Buffett & Buffett.

25. Індекс Доу-Джонса враховує дивіденди. Зверніть увагу, що це був результат товариства до отримання Ворреном комісійних.

26. Інтерв’ю з Чаком Петерсоном.

27. Інтерв’ю зі Стеном Ліпсі.

28. 1 січня 1962 року Баффету був 31 рік, але завдяки своїм особистим інвестиціям і результатам товариства він перейшов мільйонну позначку кількома місяцями раніше, коли йому було 30.

29. Інтерв’ю з Біллом Скоттом.

30. Баффет звільнив Скотта від сплати комісійних, що було однією із двох найвигідніших домовленостей, які він укладав із працівником. (Другу домовленість, яка стосувалася Генрі Брендта, див. у розділах «Стіг золотого сіна» і «Примха».)

31. Він уклав усе за винятком своєї особистої інвестиції у приватну компанію Data Documents.

32. Лист партнерам, 6 липня 1962 року. У другому кварталі 1962 року індекс Доу-Джонса знизився із 723,5 до 561,3 пункту, або на 23 %. У першій половині того року втрати товариства перед виплатами партнерам склали 7,5 %, тоді як індекс Доу-Джонса зменшився на 21,7 %. Тобто партнери переграли ринок на 14,2 %.

33. Вислів Баффета є вмілим перефразуванням оригінальної фрази Ґрегема. У книжці The Intelligent Investor: «Чудова сила всіх формул полягає у тому, що вона змушує інвестора продавати, коли натовп купує, та купувати, коли натовпу не вистачає впевненості» (Intelligent Investor, Part I: General Approaches to Investment VI: Portfolio Policy for the Enterprising Investor: The Positive Side, 1949 edition). У книжці Security Analysis сказано: «Інвесторам, які працюють з облігаціями, необхідно діяти з особливою обережністю, коли на ринку бум, та з більшою впевненістю у тяжкі часи» (Security Analysis, Part II: Fixed-Value Investments, XI: Specific Standards for Bond Investment, 1940 edition).

Розділ 25: Війна з вітряками

1. Інтерв’ю з Верном Маккензі, який говорить, що Баффет пояснив це йому після прийняття на роботу. Без стратегії згортання діяльності це був один із лише двох способів реалізувати вартість активів. Як пізніше побачить читач, Баффет на той момент ще не визначився із другим способом.

2. Лист Воррена Баффета Клайду Демпстеру, 11 квітня 1960 року.

3. Записка Воррена Баффета Бобу Данну, 27 червня 1958 року: «...став менш активним у бізнесі. Виявилося, що компанія просто пливе за течією з незацікавленим керівником, а ніхто, крім нього, не має повноважень щось удіяти... Ми нарешті досягли своєї мети, залишивши Клайду тільки функції президента». Він надав Джеку Томсену, виконавчому віцепрезиденту, тимчасові повноваження на управління операційною діяльністю.

4. Інтерв’ю з Волтером Шлоссом.

5. По 30,25 долара за акцію. Лист Воррена Баффета акціонерам Dempster, 7 вересня 1961 року.

6. Лист Воррена Баффета партнерам, 22 липня 1961 року.

7. «У минулому Dempster заробляла гарні гроші, але зараз ледве виходить на беззбитковість.

Ми продовжували купувати акції невеликими пакетами протягом п’яти років. Більшу частину цього періоду я був директором і перспективи доходів за чинного керівництва подобалися мені дедалі менше. Однак я краще ознайомився з активами та операційною діяльністю, і моя оцінка кількісних факторів залишилася дуже позитивною», що і спонукало його продовжувати купувати акції. Лист партнерам, 24 січня 1962 року.

8. І запчастинами іригаційних систем, коли попит на вітряки зменшувався.

9. «На складі були частини вітряків і деяке фермерське обладнання,— говорить Скотт,— завдяки їхній переоцінці ми могли припинити втрачати гроші. Певною мірою ми досягли успіху».

10. 18 січня 1963 року.

11. Still a Chance City Can Keep Dempster, Beatrice Daily Sun, September 1, 1963; Drive to Keep Dempster Rolls, Omaha World-Herald, September 30, 1963.

12. Як висловився наступник Баффета, голова Dempster В. Б. Маккарті: «Ми розуміємо, і гадаю, ви розумієте теж, що багато людей у Біатріс не усвідомлюють гарну та необхідну роботу, яку ви та Гаррі виконали у Dempster». Лист В. Б. Маккарті Воррену Баффету, 19 листопада 1963 року.

13. Із 2,8 мільйона доларів фінансування 1,75 мільйона пішли на сплату продавцям, а решта — на розвиток виробництва. Launch 11th Hour Effort to Keep Dempster Plant Here, Beatrice Daily Sun, August 29, 1963.

14. Beatrice Raises $500 000, Lincoln Evening Journal, September 3, 1963; Fire Sirens Hail Victory, Beatrice Gets Funds to Keep Dempster, Omaha World-Herald, September 4, 1963; Contracts for Dempster Sale Get Signatures, Beatrice Daily Sun, September 12, 1963.

15. Товариство заробило 2,3 мільйона доларів, що майже втричі перевищило його інвестицію. Баффет змінив назву холдингової компанії на First Beatrice Corp. і перемістив її штаб-квартиру у Kiewit Plaza.

Розділ 26: Стіг золотого сіна

1. Спікери виступили як індивідууми, які радше належали до різних груп, аніж як «представники» своїх рас і віросповідань. Усе йшло добре, за винятком одного випадку, про який розповідає Доріс Баффет, коли учасник-протестант почав переконувати католика та єврея, що вони опиняться у пеклі.

2. Коли галузь пакувальних цехів у Омасі скоротилася, чорношкірих працівників витиснули з робочих місць. Загнані у гетто у північній частині міста, вони жили у напівзруйнованих, старих приміщеннях, за які недобросовісні орендодавці стягували величезні гроші. У 1957 році за «Омаським планом» пропонувалося перебудувати цю територію, але випуск облігацій, який мав це профінансувати, провалився. Із 1959 року активісти руху за громадянські права, очолювані студентами коледжу Крейтонського університету, та інші громадські групи працювали над покращенням працевлаштування чорношкірого населення та скасуванням сегрегації вчителів у державних школах.

3. Інтерв’ю із Сьюзі-молодшою, яка дивується, чим би міг допомогти поліцейський свисток.

4. Інтерв’ю з Пітером Баффетом.

5. Інтерв’ю з Доріс Баффет. Viktor E. Frankl, Man’s Search for Meaning. Boston: Beacon Press, 1962.

6. Інтерв’ю з Гові Баффетом.

7. Гові та Сьюзі-молодша саме так описують в інтерв’ю свої стосунки.

8. Цей опис складений на основі інтерв’ю із Сьюзі Баффет-молодшою, Гові Баффетом і Пітером Баффетом.

9. Інтерв’ю з Мег Мюллер. «Моя мама пригадувала цей епізод кілька разів на рік»,— говорить вона.

10. Інтерв’ю з Біллом Руаном.

11. Інтерв’ю з Діком Еспеншейдом. Один із юристів-засновників, Джеймі Вуд, приєднався з іншої фірми.

12. Інтерв’ю з Едом Андерсоном.

13. Цей приклад спрощений для розуміння концепції «важеля». Точна дохідність капіталу залежить від того, скільки часу витрачалося на отримання прибутку, та ставки фінансування.

14. Інтерв’ю з Ріком Ґеріном у книжці: Janet Lowe, Damn Right!: Behind the Scenes with Berkshire Hathaway Billionaire Charlie Munger. New York: John Wiley & Sons, 2000.

15. Опис наданий Едом Андерсоном.

16. Інтерв’ю з Едом Андерсоном.

17. Інтерв’ю з Ріком Ґеріном, Едом Андерсоном.

18. Андерсон радше звинувачує себе за нездатність збагнути думки Мангера, ніж Мангера — за те, що він їх не пояснив.

19. Інтерв’ю з Едом Андерсоном.

20. Ед Андерсон разом із Мангером пригадує цю незвичайну угоду. Мангер говорить, що історія правдива. Баффет теж пригадав логіку тієї угоди.

21. Інтерв’ю з Едом Андерсоном. Він запропонував слово «претендент», тому що, як він висловився, «Чарлі ніколи не вважав себе підмайстром».

22. У книжці Damn Right! Іра Маршалл пригадує, що Мангер плутав імена.

23. Інтерв’ю з Едом Андерсоном. Цей термін був широко вживаний серед друзів Баффета. Він згадав «катання на фалдах» у листі партнерам від 18 січня 1963 року.

24. Лист Чарлза Т. Мангера Кетрін Грем, 9 грудня 1974 року.

25. Там само.

26. У 1953 році Баффет продав копії цього звіту за 5 доларів.

27. Баффет також дозволив Брендту взяти участь у вигідній особистій інвестиції у Mid-Continental Tab Card Company.

28. «Десь має бути склад, повний цих паперів»,— сказав Білл Руан у інтерв’ю, але авторка ніколи його не бачила.

29. Баффет ознайомився з ідеями Фішера завдяки Біллу Руану. Philip A. Fisher, Common Stocks and Uncommon Profits. New York, Evanston, and London: Harper & Row, 1958. Scuttlebutt — це морський термін для бачка, з якого на кораблі матроси брали питну воду. (Збираючись біля нього, моряки обмінювалися чутками. Сучасною аналогією може слугувати кулер в офісних приміщеннях.— Прим. пер.)

30. Ринок соєвої олії був не таким великим. Одна людина не могла накопичити достатньо капіталу, щоб монополізувати ринок, скажімо, олії чи казначейських векселів.

31. У більшості публікацій про скандал помилково згадується, що олія плавала на поверхні води у цистернах.

32. Згідно із джерелом, Mark I. Weinstein, Don’t Leave Home Without It: Limited Liability and American Express, Working paper, American Law & Economics Association Annual Meetings, Paper 17, Berkeley Electronic Press, 2005, p. 14–15, компанія American Express випустила більше складських посвідчень на олію, ніж існувало за даними Міністерства сільського господарства.

33. 4 серпня 1933 року Фондова біржа закрилася посеред сесії через розіграш із сльозогінним газом. Деякі вважають закриття ринку у зв’язку з убивством президента Кеннеді першим «справжнім» закриттям.

34. H. J. Maidenberg, Big Board Ends Ban on Williston, Walston and Merrill Lynch Are Instrumental in the Broker’s Reinstatement, Haupt Remains Shut, Effect of Move Is Swept Aside by Assassination of President Kennedy, November 24, 1963. Висвітлення скандалу із соєвою олією та ролі American Express у ньому досягло піку за тиждень після вбивства.

35. У той час American Express була єдиною великою публічною компанією у США, яка капіталізувалася як компанія з необмеженою, аніж обмеженою відповідальністю. Це означало, що зобов’язання з покриття нестачі капіталу могли опинитися на плечах її акціонерів. «Тому кожен відділ довірчих операцій у Сполучених Штатах запанікував»,— пригадує Баффет. «Я пам’ятаю, що Continental Bank володів 5 відсотками компанії, і всі раптом не лише бачать, що на довірчих рахунках лежатимуть нічого не варті акції, а що до них можуть звернутися за компенсацією. Від акцій просто позбавлялися, звісно, і ринок на короткий проміжок часу став трохи неефективним».

36. Дорожні чеки були головним продуктом American Express. Компанія ввела в обіг картку як міру захисту, коли банки створили кредитні картки у відповідь на дорожні чеки.

37. Лист Воррена Баффета Говарду Л. Кларку, American Express Company, 16 червня 1964 року. Брендт надіслав Баффету «стіг» матеріалів, за словами Джима Робінсона, колишнього гендиректора American Express, який його бачив. «Я пам’ятаю матеріали Генрі, зібрані про American Express, просто купи паперів»,— сказав Білл Руан в інтерв’ю.

38. Наприкінці цієї історії Де Анджеліс визнав себе винним у шахрайстві та змові та був засуджений на десять років тюрми. “The Man Who Fooled Everybody”, «Time», June 4, 1965.

39. Остання воля та заповіт Говарда Баффета, 6 серпня 1953 року.

40. Інтерв’ю з Патрісією Данн, Сьюзі Баффет-молодшою, Ворреном Баффетом.

41. У книжці Grand Old Party (New York: Random House, 2003), Льюїс Л. Голд описує те, як статус республіканця став асоціюватися з расизмом у головах багатьох людей, які змінили партійну приналежність у еру боротьби за громадянські права.

42. Баффет не пам’ятає, як він початково зареєструвався — як незалежний виборець чи демократ. Він вбачив би за краще зареєструватися як незалежний виборець, але це завадило б йому голосувати у праймеріз. Тому він зареєструвався як демократ, одразу чи за кілька років.

43. Інтерв’ю із Сьюзі Баффет-молодшою.

44. Сьюзен Гудвіллі Стедман пригадує особисте інтерв’ю із Сьюзен Т. Баффет, проведене у листопаді 2001 року. Матеріали люб’язно надані Сьюзен Гудвіллі Стедман та Елізабет Вілер.

45. Слова Дена Монена, нині покійного, цитуються у книжці: Roger Lowenstein, Buffett: The Making of an American Capitalist. New York: Doubleday, 1996.

46. Нездатність Воррена прийняти смерть Говарда часто згадується членами родини як ознака його внутрішнього стану у цей період.

Розділ 27: Примха

1. Лист Воррена Баффета Говарду Л. Кларку, American Express Company, 16 червня 1964 року.

2. L. J. Davis, Buffett Takes Stock, New York Times, April 1, 1990.

3. У липні 1964 року у листі партнерам Баффет писав: «...наша Головна категорія зараз містить три компанії, у яких BPL є найбільшим акціонером». Із цього речення читачі можуть зробити висновок, що інвестиційний портфель товариства був досить концентрованим.

4. Лист Воррена Баффета партнерам, 1 листопада 1965 року.

5. Лист Воррена Баффета партнерам, 9 жовтня 1967 року.

6. Лист Воррена Баффета партнерам, 20 січня 1966 року.

7. Інтерв’ю із Джоном Гардінгом.

8. 1962 року, згідно з інтерв’ю із Джойс Ковін.

9. На душу населення. За даними, наведеними у книжці: Everett Allen, Children of the Light: The Rise and Fall of New Bedford Whaling and the Death of the Arctic Fleet (Boston: Little, Brown, 1983), щорічний дохід від полювання на кашалотів на 1854 рік досягав 12 мільйонів доларів, що, мабуть, робило Нью-Бедфорд найбагатшим містом світу (у розрахунку на душу населення) перед Громадянською війною.

10. Horatio Hathaway, A New Bedford Merchant. Boston: D. B. Updike, the Merrymount Press, 1930.

11. Угода про товариство, Hathaway Manufacturing Company, 1888. Серед інших партнерів був Вільям В. Крапо, давній нью-бедфордський партнер Гетті Грін. Він уклав 25 000 доларів. Загальний початковий капітал становив 400 000 доларів.

12. Її статок оцінювався у 100 мільйонів доларів.

13. Eric Rauchway, Murdering McKinley: The Making of Theodore Roosevelt’s America. New York: Hill and Wang, 2003.

14. Північ не була раєм для робітників, але на Півдні майже не існувало законів, які забороняли дитячу працю, надмірні робочі години чи небезпечні умови праці. Фабрики володіли будинками робітників і магазинами, які вони відвідували, контролювали водопостачання, володіли церквами та ефективно контролювали органи влади штату та суди. Озброєні міліцейські формування перешкоджали страйкам. Робітники радше скидалися на орендарів. Майже десять тисяч північних робочих втратили свої місця, коли текстильна галузь перемістилася у Північну та Південну Кароліну у пошуках дешевої праці, коли після Другої світової війни були збудовані фабрики з кондиціонованим повітрям.

15. Seabury Stanton, Berkshire Hathaway Inc., A Saga of Courage. New York: Newcomen Society of North America, 1962. Стентон виступив із цією промовою у науковому товаристві Newcomen Society в Бостоні 29 листопада 1961 року.

16. Там само.

17. У промові A Saga of Courage Сібері говорить, що сприймав Стентонів як формувальну частину «нерозривної нитки власності», що брала початок від Олівера Чейса, який заснував текстильну галузь Нової Англії та створив найстарішу компанію-попередницю Berkshire Fine Spinning у 1806 році. Чейс був колишнім учнем Семюеля Слейтера, який першим купив інноваційну прядильну технологію, винайдену сером Річардом Аркрайтом наприкінці XVIII століття.

18. Рекламна брошура Hathaway Manufacturing Corporation Open House, вересень 1953 року. Надана Мері Стентон Плоуден-Водлоу.

19. Якщо метою було збереження робочих місць, то не слід було витрачати гроші на модернізацію. Роджер Ловенштейн у книжці: Buffett: The Making of an American Capitalist (New York: Doubleday, 1996), цитує слова Кена Чейса (нині покійного) про те, що Сібері й гадки не мав, що таке дохід від інвестицій.

20. Ці точки зору Стентона (нині покійного) наведені у: Jerome Campbell, Berkshire Hathaway’s Brave New World, Modern Textiles, December 1957.

21. Лист голови Berkshire Hathaway, 1994 рік.

22. Інтерв’ю з Девідом С. Ґоттсманом, Маршаллом Вайнбергом.

23. Лист Воррену Баффету, написаний 4 травня 1990 року Джеймсом М. Кларком з Tweedy, Browne Co., в якому зазначено, що «Говард Браун надав для рахунків різноманітні кодові ініціали».

24. Інтерв’ю з Едом Андерсоном.

25. Інтерв’ю з Крісом Брауном, Едом Андерсоном.

26. За словами Еда Андерсона, Баффет торгувався саме так. Авторка добре знайома з «баффетуванням» у інших контекстах.

27. Комісія виглядає крихітною, але десять центів на акцію, як пізніше сказав Баффет, було найбільшою комісією, яку він колись платив за акції.

28. Інтерв’ю з Мері Стентон Плоуден-Водлоу, Верном Маккензі.

29. Отіс вважав серйозною помилкою стратегію Сібері обійти нью-йоркських «перетворювачів», які виробляли з необробленої продукції компанії завершені фарбовані товари та продавали їх покупцям.

30. «Якщо ви працюєте у бізнесі, який не може витримати тривалий страйк, ви граєте у ”гру в боягуза“ з вашими профспілками, тому що вони втратять робочі місця, якщо ви закриєтеся... І тут є багато елементів теорії ігор. Певною мірою що ви слабші, то краща ваша позиція на переговорах — тому що, якщо ви надто слабкі, навіть дуже короткий страйк може витіснити вас із бізнесу, і люди на іншому краю столу переговорів це розуміють. З іншого боку, якщо ви достатньо сильні, на вас можуть тиснути сильніше. Але немає нічого цікавого у веденні бізнесу, в якому ви не можете витримати страйк». Warren Buffett, Charlie Munger, The Incentives in Hedge Funds Are Awesome, But Don’t Expect the Returns to Be Too Swift, Outstanding Investor Digest, Vol. XVI, No. 4 & 5, Year End 2001 Edition.

31. Деякі з «ґрегемітів» запевняють, що бачили ту кімнату. Баффет клянеться, що ця історія неправдива. Колишній працівник Plaza Hotel підтверджує, що на сімнадцятому поверсі дійсно було кілька дуже маленьких кімнат із поганим видом із вікна, і що було можливо збити на них ціну, особливо пізнього вечора.

32. Інтерв’ю з Кеном Чейсом-молодшим.

33. За даними книжки Роджера Ловенштейна, джерелом був Кен Чейс. Воррен не пам’ятає подробиць, включно розмови із Джеком Стентоном, але говорить, що розповідь Кена Чейса, найпевніше, правильна.

34. Лист Мері Стентон Плоуден-Водлоу Воррену Баффету, 3 червня 1991 року.

35. Інтерв’ю з Мері Стентон Плоуден-Водлоу.

36. Докладна версія цієї історії наведена у книжці Роджера Ловенштейна про Баффета, а її джерелом був Кен Чейс. Баффет пам’ятає, як сидів на лаві з Чейсом поруч із готелем Plaza і їв морозиво.

37. Згідно з місією організації, «Junior League є організацією жінок, які віддані просуванню волонтерства, розвитку потенціалу жінок і покращенню умов життя громади завдяки ефективній діяльності та лідерству підготовлених волонтерів. Її цілі винятково освітні та благодійні». (Авторка також є членом цієї організації.)

38. Він замінив літнього Абрама Берковіца, який працював на юридичну фірму, що обслуговувала компанію, та вирішив піти у відставку.

39. Стентон заявив, що «прискорив свою відставку через незгоду з політикою переслідування інтересів зовнішньої сторони, яка купила достатньо акцій, щоб контролювати компанію». Seabury Stanton Resigns at Berkshire, New Bedford Standard-Times, May 10, 1965.

40. Протокол зборів правління Berkshire Hathaway, 10 травня 1965 року.

41. Buffett Means Business, Daily News Record, May 20, 1965.

42. Частково запозичено з документального фільму Vintage Buffett: Warren Buffett Shares His Wealth (червень 2004 року) та частково з інтерв’ю.

Розділ 28: Сухий трут

1. Інтерв’ю з Доріс Баффет.

2. Там само.

3. 10 листопада 1965 року.

4. Riot Duty Troops Gather in Omaha, New York Times, July 5, 1966. За словами мера, проблема полягала у безробітті серед чорношкірого населення. В Омасі безробітними були 30 % чорношкірих, що було втричі більше, ніж серед білих.

5. Bertrand Russell, Has Man a Future?, New York: Simon & Schuster, 1962. У цій потужній абсолютистській книжці стверджується, що людство приречене постраждати від ядерної зброї (якщо не станеться щось «радикальне»), і прогнозується розробка у найближчому майбутньому хімічної та біологічної зброї масового знищення.

6. Із маніфесту Рассела—Айнштайна 1955 року. Рассел був президентом Кампанії за ядерне роззброєння у 1958 році та разом із Ейнштейном та іншими вченими заснував Пагвоський рух, групу науковців, які виступали проти розповсюдження ядерної зброї.

7. Інтерв’ю з Діком Голландом.

8. Баффет і його головний адміністративний співробітник Джон Гардінг обрали сукупність типових акцій компаній із високою ринковою капіталізацією, по суті, створюючи ринковий індекс. Баффет не хотів здійснювати угоду через брокерську фірму, тому що брокер залишав собі комісійні від продажу. Гардінг зв’язався з благодійними фондами університетів. Баффет особисто поїхав у Чикаґо, щоб отримати акції. Ідея надавати акції у борг напряму торгівцю «короткими позиціями» була такою незвичною у той час, що більшість університетів відмовилася від угоди. Однак Гардінгу вдалося позичити акції на суму близько 4,6 мільйона доларів.

9. У першому кварталі 1966 року Баффет уклав 500 000 доларів у казначейські векселі.

10. Інтерв’ю із Сьюзі Баффет-молодшою, Мег Мюллер, Мейрін Макдонаф.

11. Інтерв’ю з Келсі Флавер.

12. Інтерв’ю із Сьюзі Баффет-молодшою.

13. Інтерв’ю з Маршаллом Вайнбергом.

Розділ 29: Що таке камвольна тканина

1. The Raggedy Man — це написаний Джеймсом Віткомбом Райлі дитячий вірш про майстра-різнороба.

2. Інтерв’ю з Чаком Петерсоном.

3. Розказана Баффетом історія, яку Чарлі Гайдер пригадав і вбачав незабутньою. С. Парсоу не пам’ятає її.

4. І Byer-Rolnick, і Oxxford були придбані компанією Koret у 1967 році.

5. Інтерв’ю із Солом Парсоу.

6. Ґоттсман працював на фірму Corvine and Company, яка, за його словами, мала ось-ось згорнути свій бізнес. У 1964 році він заснував власну компанію, First Manhattan Co.

7. Документація про емісію DRC 8-відсоткових облігацій, 18 грудня 1967 року.

8. Проте банк видав їм гроші та уклав партнерство з National City, щоб надати 9 мільйонів доларів короткострокової позики для фінансування угоди. Проспект Diversified Retailing Company, Inc., 18 грудня 1967 року. За даними Ґоттсмана та банківського і фінансового довідника Moody’s, Мартін Кон був членом правління Maryland National Bank.

9. Charles T. Munger testimony, In the Matter of «Blue Chip Stamps», «Berkshire Hathaway Incorporated», HQ-784. Thursday, March 20, 1975, page 187.

10. Інтерв’ю з Чарлі Мангером. Компанія була придбана у квітні 1967 року.

11. Проспект Diversified Retailing Company, Inc., 18 грудня 1967 року.

12. Баффет говорить, Роснер сказав йому, що отримав від Ей Саймон згоду продати бізнес, кажучи щось між цими рядками: «І забирайтеся до дідька. Якщо будете критикувати минулим числом, приходьте та самі керуйте справами». Їхні стосунки були безнадійно зруйновані.

Розділ 30: Реактивний Джек

1. Включно з окремою інвестицією Баффета, акціями у Data Documents, чиста вартість капіталу Баффетів була десь між 9,5 та 10 мільйонами доларів.

2. У статті Patricia E. Bauer, The Convictions of a Long-Distance Investor, Channels (листопад 1986 року) Баффет розповідає про цей епізод так: «Одного разу на даху нашого будинку опинився пес. Мій син покликав його, і пес зістрибнув. Це було жахливо — собака так любить тебе, що готовий зістрибнути з даху». Читачам залишається тільки дивуватися, як собака потрапив на дах.

3. Інтерв’ю з Галлі Сміт.

4. Haight-Ashbury: The Birth of Hip, CBC Television, March 24, 1968.

5. У 1967 році кількість торгованих акцій становила понад 2,5 мільярда, на третину перевершуючи попередній рекорд 1966 року. Thomas Mullaney, Week in Finance: Washington Bullish, New York Times, December 31, 1967.

6. Але страхові компанії здавалися недооціненими. Він купив акції Home Insurance та Employers Group Associates.

7. Із високим рівнем дохідності та без сплати податків. Якби акціонер узяв 0,06 долара на акцію (що залишилися після сплати податків на 0,10 долара дивіденду) та вклав їх у ринок, що приносив у середньому 5 % доходу, він отримав би приблизно 0,42 долара. Якби Баффет не віддав ті 0,10 долара та помножив їх за рівнем дохідності 21 %, що він досяг за останні сорок років, акціонер був би багатшим на 135 доларів, незважаючи на невелике розмивання своєї частки. Дивлячись на ситуацію у більшому масштабі, у розрахунку на 2007 рік «крихітні» дивіденди Berkshire коштували 200 мільйонів доларів.

8. Інтерв’ю з Верном Маккензі.

9. Requiem for an Industry: Industry Comes Full Circle, Providence Sunday Journal, March 3, 1968.

10. Лист партнерам, 25 січня 1967 року.

11. На 30 вересня 1967 року товариство володіло 14,2 мільйона доларів у казначейських облігаціях і короткостроковими борговими зобов’язаннями із загалом 83,7 мільйона доларів інвестованих грошей.

12. Інтерв’ю з Біллом Скоттом.

13. Інтерв’ю з Чарлі Гайдером.

14. У статті: Robert Dorr, Unusual Risk’ Ringwalt Specialty, Omaha World-Herald, March 12, 1967, а також у книжці Рінгвальта Tales of National Indemnity and Its Founder (Omaha: National Indemnity Co., 1990) містяться історії про приборкувачів левів, артистів цирку та змагання за потрапляння м’яча в лунку з одного удару. (Гольфовий термін. Це дуже рідкісна подія, за яку організатори іноді призначають спеціальні призи.— Прим. пер.) Про страхування зірок бурлеску Баффет почув від самого Рінгвальта.

15. Berkshire сплатила Гайдеру 140 000 доларів комісійних за угоду.

16. Інтерв’ю з Біллом Скоттом.

17. Оскільки акціями компанії володіло вузьке коло осіб, знадобився лише тиждень, щоб отримати необхідні 80 % схвальних голосів акціонерів.

18. У своїй книжці Рінгвальт говорить, що їздив районом, шукаючи дешеве паркувальне місце на вулиці, тому що не хотів платити за гараж.

19. Це була причина, за якою National Indemnity не потребувала перестрахування, або захисту інших страхувальних компаній, що було дорого та зробило б її залежною.

20. У 1976 році Рінгвальт був також включений до реєстру акціонерів Diversified Retailing (він продав 3032 акції назад компанії у її тендерній пропозиції).

Розділ 31: Шибениця розгойдує майбутнє

1. Від, який відмовився дати інтерв’ю, був директором Wesley House, організації, що належала методистській церкві та опікувалася покращенням життя громади.

2. Інтерв’ю з Ракель Ньюман і її сином Томом Ньюманом. Діяльність Сьюзі та Рекі пригадало багато інших людей.

3. Інтерв’ю з Чаком Петерсоном.

4. Баффет познайомився з Розенфілдом через Hochschild-Kohn.

5. Засновник Гріннелл-коледжу, священник Джозія Гріннелл, пастор Першої Конгрегаційної церкви у Вашинґтоні, був вигнаний із нього у 1852 році, через незгоду його південної конгрегації з його аболіціоністськими поглядами. Саме Гріннелл був тим, хто шукав поради у знаменитого редактора New York Herald Гораса Ґрілі та почув у відповідь слова, які відтоді знають усі американські школярі, не здогадуючись про її джерело: «Іди на Захід, молодий чоловіче!». Цю фразу первинно написав Джон Соул у газеті Terre Haute Express 1851 року.

6. Інтерв’ю з Волдо «Воллі» Волкером, який тоді обіймав посаду голови адміністрації.

7. Джордж Чемпіон, голова правління Chase Manhattan Bank, виступив після Кінга з промовою «Наша віджила держава добробуту».

8. Це загальновідоме переповідання вірша Ловелла виразніше, ніж його власні слова: Though her portion be the scaffold, And upon the throne be wrong. James Russell Lowell (1819–1891), The Present Crisis, 1844.

9. Інтерв’ю з Галлі Сміт.

10. Із промови Кінга в Університеті Західного Мічигану. Кінг, можливо, сказав щось подібне у Гріннелл-коледжі у жовтні 1967-го, але записів його промови не існує.

11. Кінг уперше сказав це у Клівленді у 1963 році та згодом використав варіації цієї думки у більшості своїх знаменитих промов. Він назвав «напівправдою» ідею, що мораль неможливо закріпити законодавчо. «Цілком справедливо вважати, що закон не може примусити іншу людину любити мене»,— сказав він,— «але закон може не дозволити їй лінчувати мене, і це, гадаю, дуже важливо».

12. Незважаючи на «магію 1000 пунктів», індекс Доу-Джонса скоротився на понад 15 %.

13. Лист партнерам, 25 січня 1967 року.

14. Лист партнерам, 24 січня 1968 року.

15. Гелбрайт у своєму інтерв’ю, наданому Ізраелю Шейкеру та оприлюдненому в New York Times 3 травня 1970 року під назвою Galbraith: 29 Repeats Itself Today, сказав: «Бурхливий розвиток пайових інвестиційних фондів повторює історію старих інвестиційних трастів. Громадськість виявила надзвичайну готовність повірити, що існують сотні фінансових геніїв. Фінансовий геній — це фондовий ринок, що зростає. А фінансове ошуканство — це фондовий ринок, що падає». Гелбрайт повторює цю думку у статті The Commitment to Innocent Fraud, Challenge, вересень—жовтень 1999 року: «У фінансовому світі генієм є ринок, що зростає».

16. Race Violence Flares in Omaha After Negro Teen-Ager Is Slain, New York Times, March 6, 1968; Associated Press, Disorder, Shooting Trail Wallace Visit; UPI, 1 Wounded, 16 Held in Omaha Strike, July 8, 1968.

17. Після цього він довго відновлював своє здоров’я у лікарні. Частину історії взято із книжки The Gate City: A History of Omaha (Lincoln: The University of Nebraska Press, 1997).

18. У грудні 1981 року в інтерв’ю для журналу Playboy Генрі Фонда, уродженець Омахи, пригадує, як був свідком тієї самої події: «Я ніколи не забуду того, що побачив... Із вікон офісу мого батька було видно площу біля будинку суду. Ми дивилися з вікна... Це було так жахливо. Коли все закінчилося, ми пішли додому. Мій тато ніколи про це не говорив і ніколи не повчав щодо цього. Він знав, яке враження справила на мене та подія».

19. Інтерв’ю з Ракель Ньюман.

20. У 1999 році клуб перейменували в Ironwood.

21. За збігом обставин у той самий час Чак Петерсон теж подав заявку на членство у Highland. Він часто обідав там зі своїм другом-ентузіастом Бобом Левіном і подумав, що має приєднатися до клубу замість їсти за чужий рахунок.

22. Стен Ліпсі, ще один друг Баффетів, виступав на користь Чака Петерсона. «Через це я набув такого авторитету»,— говорить Ліпсі,— «що мене запросили до складу правління вже наступного року. Але жоден добрий вчинок не залишається безкарним. Головою правління був мій товариш з гольфу Бак Фрідман. Він був дуже серйозним, і я намагався його розсмішити. Йому не подобалося, коли я називав його Buckets». (Одне зі значень цього слова на слензі — дупа.— Прим. пер.)

Розділ 32: Просто, безпечно, прибутково та приємно

1. Лист Воррена Баффета Бену Ґрегему, 16 січня 1968 року.

2. Armon Flenn, Run for Your Money, New York Times, June 3, 1968; Mutual Interest, Time, January 19, 1968; Robert D. Hershey Jr., Mutual Funds Reaching Further for Investment, New York Times, September 29, 1968.

3. У 1929 році лише приблизно 3 % населення володіли акціями. У 1968-му вже майже 12,5 % населення володіли акціями або частками в інвестиційних фондах.

4. Лист партнерам, 11 липня 1968 року.

5. Комісія з цінних паперів підготувала огляд, у якому зазначалося, що нова система, NASDAQ, «з’явилася на горизонті» у 1963 році. NASDAQ почала функціонувати 8 лютого 1971 року, і вже в перший рік обсяги торгівлі на ній були такі самі, як на Американській фондовій біржі. Eric J. Weiner, What Goes Up: The Uncensored History of Modern Wall Street, New York: Little, Brown, 2005.

6. Лист Воррена Баффета Групі Ґрегема, 16 січня 1968 року.

7. Лист Воррена Баффета Групі Ґрегема, 21 вересня 1971 року.

8. У 1968 році доходи DRC знизилися на 400 000 доларів, або 17 %. Мережа Associated Cotton Shops заробила близько 20 % на вкладених у бізнес грошах — видатний результат для будь-якого часу, але особливо для складного 1968-го року.

9. Лист партнерам, 24 січня 1968 року.

10. Іноді Баффет утрачав гроші, але оперативно зменшував свої збитки. Запас міцності не запобігав збиткам, але скорочував шанси великих втрат.

11. Youth International Party (Yippees), група активістів-анархістів, у формі розіграшу висунула у кандидати від своєї «партії» свиню з прізвиськом Пігас. У своїй промові в Університеті Британської Колумбії 24 жовтня 1968 року лідер групи, Джеррі Рубін, сказав: «Навіщо голосувати за таких напівсвиней як Ніксон, Воллес і Гамфрі, якщо можна обрати повноцінного кабана?»

12. Інтерв’ю з Верном Маккензі, який говорить, що Чейс був засмучений, але не показав цього. Він зробив те, що мав зробити.

13. Вплив кредитних карток і радикальної зміни у мисленні про споживання важко переоцінити. Заощадження та резервування товару за покупцем до сплати ним його повної вартості — колись звичайні явища у купівлі навіть таких товарів як одяг — було замінено боргом. Хоча економісти сперечаються щодо способів вимірювання добробуту домогосподарств, результатом був світ орендарів, які сплачують фінансовим установам десяту частину свого доходу. «Сейсмічним ризиком» є катастрофічне масове скорочення боргового навантаження (Див. розділ про кредитну кризу 2008 року).

14. Ритейлери сплачували у середньому 2 центи на кожен долар продажів за марки, які видавали, та враховували це у цінах своїх товарів.

15. Blue Chip оцінювалися дешевше, по 1,5 цента.

16. На той час Blue Chip контролювала 71 % бізнесу бонусних марок у Каліфорнії. Safe on Its Own Turf, Forbes, July 15, 1968.

17. Sperry & Hutchinson подали позов проти Blue Chip, коли продуктові мережі Alpha Beta та Arden-Mayfair відмовилися від їхніх бонусних марок на користь Blue Chip. Для врегулювання цієї справи Blue Chip сплатила 6 мільйонів доларів.

18. Кожен «пакет», оцінений у 101 долар, містив 10-річну облігацію з номінальною вартістю 100 доларів і купоном у 6,5 % та три звичайні акції за ціною 0,333 долара кожна. Разом обсяг пропозиції Blue Chip становив 621 600 акцій. Дев’ять ритейлерів, які були великими клієнтами Blue Chip, поділили між собою ще 45 %, які відійшли у трастові фонди на десять років. 10 %, що залишилися, забрало керівництво компанії (за повідомленням у Wall Street Journal 23 вересня 1968 року).

19. Кілька мереж автозаправок не відкликали свої позови, так само як малі компанії — виробники бонусних марок у Північній Каліфорнії. Річний звіт для акціонерів Blue Chip Stamps, 1969 рік.

20. Це пригадує один із членів Групи Ґрегема.

21. Лист партнерам, 24 січня 1968 року.

22. Leslie Berlin, The Man Behind the Microchip. New York: Oxford University Press, 2005.

23. Баффет зробив «короткі» продажі 10000 акцій Control Data у третьому кварталі 1965 року — на цей момент його портфель містив «короткі» позиції вартістю понад 7 мільйонів доларів. Зрештою, 1968 року він купив для товариства деяку кількість акцій Control Data як «тренування», маючи на увазі арбітраж.

24. Інтерв’ю з Кеті Баффет, яка сказала, що Фред хотів укласти 300 доларів і вона «трохи зшахрувала», щоб додати ще одну сотню. Вона вважала, що їй краще вкласти більше грошей у товариство.

25. У формі обмінюваних облігацій.

26. Баффет повідомив своїм партнерам про «особливо видатні результати» Associated Cotton Shops і National Indemnity Company. Але контрольовані компанії мали у цілому просто «гідні» результати; Berkshire та Hochschild-Kohn тягнули показники вниз.

Розділ 33: Закриття

1. Ґледіс Кайзер вступила на посаду секретарки у січні 1967 року та залишалася на роботі до виходу на пенсію у 1993-му.

2. Інтерв’ю з Донною Волтерс. Волтерс працювала також і на Сола Парсоу, власника магазину чоловічого одягу в холі будівлі.

3. Найближчим еквівалентом у вартості була Blue Chip Stamps.

4. Починаючи зі статті Love Only Thing That Stops Guard, Omaha World-Herald, April 20, 1952, до цікавої фотографії Сьюзі з дітьми на пікніку та закінчуючи історією про те, як він купив будинок у Сема Рейнольдса.

5. Спогади К. Луміс узяті з її мемуарів у Fortune у статті під назвою My 51 Years (and Counting) at Fortune, Fortune, 19 вересня 2005 року.

6. Приблизно у той час, коли Луміс познайомилася з Баффетом, вона написала похвальний огляд про менеджера геджевих фондів А. В. Джонса у статті The Jones Nobody Keeps Up With, Fortune, квітень 1966 року. У цій статті вона згадує Баффета мимохідь. Вона нічого не писала про його діяльність до публікації статті Hard Times Come to the Hedge Funds, Fortune, January 1970 року.

7. Баффет говорить, що жодного разу не проспав свою роботу з доставки газет. Схоже, це була його версія «тривожного сну».

8. Інтерв’ю із Джоффрі Кованом.

9. На початку Баффет уклав 32 000 доларів.

10. Інтерв’ю з Чарлзом Пітерсом, із додатковими скороченими коментарями, запозиченими з мемуарів Чарлза Пітерса Tilting at Windmills. New York: Addison-Wesley, 1988.

11. Баффет уклав ще 50 000 доларів.

12. Після того як йому сказали, що він не може пожертвувати інвестицію у Washington Monthly у благодійність, «Урешті-решт я віддав акції одному із працівників газети, просто щоб позбутися їх»,— говорить Стенбек.— «Вони були нічого не варті».

13. Лист партнерам, 29 травня 1969 року.

14. Там само.

15. Там само.

16. Баффети наймали вчительок як бебіситерів, але Гові схилив їхніх чоловіків стати його «конфедератами», подвоюючи безлад у домі.

17. Al Pagel, Susie Sings for More Than Her Supper, Omaha World-Herald, April 17, 1977.

18. Інтерв’ю з Мілтоном Брауном.

19. Річні збори Berkshire Hathaway, 2004 рік.

20. Лист партнерам, 9 жовтня 1969 року.

21. John Brooks, The Go-Go Years. New York: Ballantine Books, 1973.

22. Акції були розділені так, щоб кожна з них перетворилася на п’ять акцій, а потім ціна зросла до 25 доларів за акцію.

23. Blue Chip скликала збори акціонерів, щоб провести голосування щодо вторинної емісії, у якій акціонери могли пропонувати публіці пакети акцій.

24. Інтерв’ю з Віндгем Робертсон, яка говорить, що ледве розуміла ці кодові назви, коли приєдналася до Групи Ґрегема за два роки після описуваних подій.

25. Інтерв’ю з Маршаллом Вайнбергом, Томом Неппом, Фредом Стенбеком, Рут Скотт.

26. Лист Воррена Баффета Групі Ґрегема, 21 вересня 1971 року.

27. Інтерв’ю з Фредом Стенбеком.

28. Інтерв’ю із Сенді Ґоттсманом, який зауважує, що по суті вони вийшли на беззбитковість; він говорить, що навколо угоди Hochschild-Kohn з’явилося трохи домислів. «Вважається, що це була величезна помилка»,— говорить він.— «А я вважаю, що це не було такою великою помилкою, як багато хто уявляв... вони зробили з мухи слона».

29. Компанія Supermarkets General купила Hochschild-Kohn у 1969 році за 5,05 мільйона доларів готівки плюс 6,54 мільйона доларів у безвідсоткових облігаціях із чинною вартістю 6 мільйонів доларів. Фактично DRC отримала близько 11 мільйонів доларів.

30. Із річного звіту Diversified Retailing за 1969 рік. Але якби Баффета, умовно кажучи, збив автобус, за умовами випуску облігацій зобов’язання з викупу втратило б чинність. У такий спосіб він усував елемент випадковості.

31. Вілдер був не єдиним, хто поставив це під сумнів. «Денні [Ковін] думав, що я збожеволів»,— пригадує Баффет.

32. Цитата з листа акціонерам 1989 року.

33. How Omaha Beats Wall Street, Forbes, November 1, 1969.

34. У статті стверджувалося, що Баффет оселився у цьому будинку після свого весілля у 1952 році, але це була помилка, пізніше повторювана іншими авторами. Будинок на Фарнем-стрит насправді не такий простий, як вони мали на увазі. Автори статей часто описують його як «скромний» чи у схожих виразах, і зрідка згадують його масштабну реконструкцію. Баффет купив його у 1958 році.

35. Evelyn Simpson, Looking Back: Swivel Neck Needed for Focus Change Today, Omaha World-Herald, October 5, 1969.

Частина четверта. Сьюзі співає

Розділ 34: Цукерковий Гаррі

1. Carol Loomis, Hard Times Come to the Hedge Funds, Fortune, січень 1970 року — перша із серії статей К. Луміс, у яких наведені думки Баффета.

2. Балансова вартість. Балансова вартість матеріальних активів становила 43 долари. Лист Воррена Баффета партнерам, 9 жовтня 1969 року.

3. Там само.

4. Більше допитливі партнери могли дізнатися, що Berkshire Hathaway володіє газетою Sun, читаючи звіт компанії за 1968 рік.

5. Лист партнерам, 9 жовтня 1969 року. Баффет пояснив, що за його очікуваннями, протягом наступних десяти років акції мають принести приблизно 6,5 % доходу після оподаткування, приблизно те ж саме, що й «цілком пасивні інвестиції в облігації, вільні від оподаткування». Навіть найкращі менеджери, сказав він, навряд чи зароблять більше ніж 9,5 % після оподаткування. Порівняйте це із 17 % відсотками доходу, які він пообіцяв партнерам на ранньому етапі існування товариства, та 30 %, яких він дійсно досягнув.

6. Лист партнерам, 5 грудня 1969 року.

7. За словами Баффета, дві з них так і не знайшли, кому довірити керування своїми грошима, а одна стала провісницею майбутнього у Сан-Дієго.

8. Лист партнерам, 26 грудня 1969 року.

9. Цікаве твердження з огляду на те, що Баффет назвав Dow Jones акцією, якою хотів би володіти на безлюдному острові. Однак Sun не була гарною інвестицією.

10. Фраза виділена авторкою. На той момент невелика група шанувальників Баффета стежила за його холдингами, і багато хто з партнерів відчували цікавість до намірів Баффета. Значення чіткої заяви про свої наміри — після понад десяти років упертої секретності — мало бути очевидним (принаймні, у ретроспективі).

11. У листі партнерам від 26 грудня 1969 року Баффет дозволив собі трохи помститися андерайтерам, кажучи, що угода пропонувалася «із сильним наголосом» у порівнянні зі Sperry & Hutchinson, найближчим конкурентом, але незадовго «до того, як акції були запропоновані для продажу, в умовах скорочення індексу Доу-Джонса і майже незмінного курсу акцій S&H, нам назвали ціну, яка була набагато нижчою за попередню». (Ціна акцій Blue Chip тоді значно зменшилася.) «Ми неохоче погодилися і вважали домовленість досягнутою, але наступного робочого дня вони заявили, що наша узгоджена ціна непідхожа».

12. Було трохи незрозуміло, у чому полягали претензії автозаправок. Вони видавали бонусні марки Blue Chip і заробляли на цьому гроші. Якщо у Каліфорнії існувало п’ять компаній — виробників бонусних марок, вони, можливо, видавали марки, які коштували дорожче, і сумнівно, щоб вони б заробили більше — певніше, навпаки.

13. За даними річного звіту DRC за 1971 рік, було випущено 841 042 векселі «в обмін на звичайні акції афілійованої компанії» з різними датами сплати або протягом дванадцяти місяців після смерті Воррена Е. Баффета. DRC продовжувала випускати ці векселі до 1978 року, і їхня загальна сума склала 1,527 мільйона доларів. Протягом першого року векселі підлягали сплаті за вимогою одержувача. Очевидно, у 1972 році векселі були перевипущені зі скасуванням цієї умови (за даними фінансової звітності DRC за 1972 рік).

14. Річний звіт за 1970 рік компаній Reinsurance Corporation of Nebraska, Berkshire Hathaway, Diversified і Blue Chip, форма 10-К і річні звіти для акціонерів.

15. Інтерв’ю з Верном Маккензі.

16. Інтерв’ю з Родою та Берні Сарнатами.

17. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

18. Завдяки пакетам акцій, які були достатньо великі, щоб майже напевне не допустити ворожого поглинання.

19. Продажі Blue Chip досягли піку в 1970 році зі 132 мільйонами доларів.

20. Програма знижок Where Economy Originates (Звідки береться економія) мережі супермаркетів A&P підштовхнула інші мережі ввести практику продажів зі зниженими цінами. The Green Stamp Sings the Blues, Forbes, September 1, 1973.

21. Із архівів Berkshire Hathaway.

22. Інтерв’ю з Біллом Ремсі. Продаж відбувся, тому що помер Лоуренс А. Сі, син Мері Сі та засновника фірми, і Чарлз Сі, його брат і розпорядник його нерухомості, під час відпустки на Гаваях згадав у розмові зі знайомим юристом, що хоче продати компанію. Юрист поділився новиною з Бобом Флаерті, який працював на Scudder, Stevens and Clark, а Флаерті розповів Ремсі, який був клієнтом цієї фірми.

23. Інтерв’ю з Едом Андерсоном.

24. Баффет і Мангер сплатили за See’s суму, що в 11,4 рази перевищувала її річний прибуток (тобто ціну, еквівалентну прибуткам компанії за понад 11 років — за показником минулого року). Для Баффета це було дуже високе співвідношення ціни/доходу. Він зрідка платив ціну вище десятикратної величини річного прибутку. Платити ціну понад балансову вартість також було безпрецедентно. Сьюзі сказала як мінімум одному своєму другу, що Воррен «купив компанію для неї» через її пристрасть до шоколаду. Можливо, він сказав щось таке, щоб зробити їй приємне.

25. Із 1960 року.

26. Ця розповідь є об’єднанням інтерв’ю з Мангером і коментарів на річних зборах «Berkshire Hathaway» 2003 року. Warren Buffett and Charlie Munger, What Makes the Investment Game Great Is You Don’t Have to Be Right on Everything, Outstanding Investor Digest, Vol. XVIII, Nos. 3 and 4, Year End 2003 Edition.

27. Інтерв’ю з Едом Андерсоном і Крісом Брауном. Аргументом Баффета у подібних ситуаціях і у випадку з Berkshire була його потреба отримати контроль над компанією. Однак його союзники могли би притримати свої акції та проголосувати разом із ним. У ранні роки своєї кар’єри, коли у нього було менше капіталу, Баффет організовував такі голосування блоком.

28. Лист Воррена Баффета Чаку Гаґґінсу, 28 грудня 1971 року.

29. На початку 1970-х років ціна на цукор зросла у шість разів. Хоча більшість повідомлень у новинах зосереджувалися на ціні м’яса, цукор і какао були сировинними товарами з найдраматичнішими підвищеннями цін.

30. Розповідь ґрунтується на листуванні між Ворреном Баффетом, Стенлі Крумом і Чаком Гаґґінсом у 1972 році. У листі, датованому 1972 роком, непитущий Баффет пише: «Можливо, вино з одного маленького виноградника у Франції дійсно найкраще у світі, але я завжди підозрював, що 99 % цього твердження ґрунтується на розмовах і 1 % на самому вині».

31. На це скаржилося багато менеджерів.

32. Лист Воррена Баффета Чаку Гаґґінсу, 25 вересня 1972 року.

33. Інтерв’ю з Томом Ньюманом, Ракель Ньюман.

34. Баффет також приєднався би до правління своєї улюбленої компанії, GEICO, якби Комісія з цінних паперів не дійшла висновку, що це був би конфлікт інтересів, тому що Berkshire Hathaway уже володіла страховою компанією — National Indemnity.

35. Інтерв’ю з Пітером Баффетом.

36. Кожен із членів консультативної ради вклав приблизно 7000 доларів. Контроль над банком зберігався у афро-американській спільноті. Деякі чорношкірі не хотіли бачити у ньому білих інвесторів. «Гадаю, вони думали, що ми намагаємося якось їх надурити»,— говорить Баффет.

37. Інтерв’ю з Джоном Гардінгом.

38. Інтерв’ю з Ларрі Маєрсом. За словами Маєрса, Баффет продовжував виявляти цей рівень залученості протягом сімнадцяти років. Консультативна рада відрізняється від звичайного правління та, як правило, вимагає менших витрат часу.

39. Roger Lowenstein, Buffett: The Making of an American Capitalist. New York: Doubleday, 1996.

40. Інтерв’ю з Галлі Сміт.

41. Інтерв’ю з Родою та Берні Сарнатами. Баффет теж пригадує цю історію.

42. На ювілейній вечірці у Томпсонів кількома тижнями раніше кухар Баффетів подав страву, яка стала відомою в Омасі як «отруєне курча». За винятком рабина та його дружини, які їли рибу, всі інші злягли з сальмонельозом. На той момент Баффет був таким відомим, що епізод потрапив у Omaha World-Herald. Інтерв’ю з рабином Меєром Кріпке.

43. Баффет стверджує, що програв, але за словами Роксанни та Джона Брендтів, він був рішуче налаштований не програвати шестирічній дитині — та виграв.

44. За словами одного з її друзів, Сьюзі почала висловлювати таку точку зору наприкінці 1960-х років. Пізніше вона сказала ці слова в інтерв’ю, яке дала Чарлі Роузу.

45. Інтерв’ю з Мілтоном Брауном. Деякі джерела підтверджують, що у цей період Сьюзі часто спілкувалася з Брауном.

46. Інтерв’ю з Ракель Ньюман, Томом Ньюманом.

47. У 1973 році сума його іпотеки становила 109 000 доларів.

Розділ 35: Газета Sun

1. Charles T. Powers, Warming Up for the Big Time: Can John Tunney Make It as a Heavyweight?, West magazine (Los Angeles Times), December 12, 1971.

2. Інтерв’ю з Томом Мерфі.

3. Ця версія історії є сполученням версій Мерфі та Баффета. Історії ідентичні за винятком дрібних відмінностей у їхніх спогадах про діалог.

4. Оголошення про продаж Fort Worth Star-Telegram і AM- та FM-радіостанцій району Cap Cities за 800 мільйонів доларів було зроблене 6 січня 1973 року. Однак завершення угоди відклали до листопада 1974 року.

5. «Мені слід було це зробити»,— говорить Баффет.— «Це була дурість. Ми заробили б на цьому купу грошей».

6. За даними Boys Town (зараз перейменованого у Girls and Boys Town), притулок відкрився 12 грудня 1917 року, у ньому оселилося шестеро хлопчиків, а протягом кількох тижнів їхня кількість зросла до двадцяти п’яти. Приблизна дата і кількість дітей («між двадцятьма та тридцятьма») наведена в Omaha’s Own Magazine and Trade Review, грудень 1928 року.

7. Говард Баффет «надзвичайно допоміг нам в організації нашого поштового відділення, за що ми глибоко вдячні, бо він прийшов допомогти нам тоді, коли ми відчайдушно потребували друга». Лист Патріка Дж. Нортона Воррену Баффету, 24 квітня 1972 року. Поштове відділення було створене 1934 року, і селище отримало свій статус у 1936-му році, за даними статті в Irish Independent 25 серпня 1971 року. Поштове відділення було головною складовою шарму звернень Boys Town про фінансову допомогу.

8. Середній розмір пожертвування на момент публікації матеріалів у Sun становив 1,62 долара. Стенограма інтерв’ю Міка Руда з монсеньйором Ніколасом Вегнером.

9. Там само. Robert Dorr, Hard-Core Delinquent Rarity at Boys Town, Omaha World-Herald, April 16, 1972.

10. Paul Williams, Investigative Reporting and Editing, Englewood Cliffs, N. J.: Prentice-Hall, 1978. Вільямс був редактором під час розслідування фінансових справ «Boys Town».

11. Майкл Кейсі, новий директор зі спеціальних проєктів, запроваджених після публікації Sun, описав атмосферу у притулку як «тюрму загального режиму», після свого досвіду роботи у тюрмах і психіатричних лікарнях (Omaha World-Herald, 10 березня 1974 року). За його розповіддю, він був вимушений звільнитися з Boys Town за шість місяців і заявив, що реформи були замилюванням очей. Отець Гапп говорить, що Кейсі звільнився, тому що його робота була завершена. Але Кейсі був різким у виразах колишнім в’язнем, що могло вплинути на яскравість його суджень.

12. Paul N. Williams, Boys Town, An Exposé Without Bad Guys, Columbia Journalism Review, January/February 1975.

13. У штаті Sun було четверо працівників, які повідомляли сюжети, що з’являлися у семи випусках газети. Це були репортери, які працювали над історією про Boys Town.

14. За словами Пола Вільямса у його книжці Investigative Reporting and Editing, Boys Town отримав кошти з фонду допомоги школам, державної допомоги та з фонду, утвореного надходженнями з податку на бензин. Хоча з точки зору загального бюджету це були «відносно малі» суми, приблизно 200 000 доларів на рік, розбіжність між словами та фактами була справжньою та вказувала на інші потенційні проблеми.

15. Стенограма інтерв’ю Міка Руда з монсеньйором Ніколасом Вегнером.

16. Paul Williams, Investigative Reporting and Editing.

17. Інтерв’ю з Міком Рудом. За кількома джерелами, інформатором із Boys Town був саме доктор Клод Орган. Ця роль вимагала неабиякої сміливості в упередженій Омасі.

18. В інтерв’ю Дженні Ліпсі Розенблюм описала його вигляд тоді саме так.

19. Як релігійно підвідомча організація, Boys Town мав право не подавати декларацію у перші два роки і міг зробити подання в єпархію архієпископа в Омасі. Але притулок усе одно подав декларацію окремо.

20. За словами Пола Вільямса, весь збір інформації у Філадельфії був виконаний Меліндою Апп, вашинґтонською репортеркою, яку він раніше намагався найняти. Нарешті вона зателефонувала із запитанням: «Ви впевнені, що вам це потрібно? Податкове управління взяло по долару за сторінку, а в документі 94 сторінки». Відповідь була: «Чорт забирай, так».

21. Інтерв’ю з Ренді Брауном.

22. У його наступних колонках у Sun.

23. 25 мільйонів є сполученою сумою пожертвувань та інвестиційного доходу.

24. Sun видавалася по четвергах і працювала над власним виробничим планом, водночас намагаючись позбавити Boys Town можливості надати випереджальну відповідь через Omaha World-Herald.

25. Paul Williams, Investigative Reporting and Editing, та Craig Tomkinson, The Weekly Editor: Boys Town Finances Revealed, Editor & Publisher, April 15, 1972.

26. Стенограма інтерв’ю Міка Руда з монсеньйором Ніколасом Вегнером.

27. Репортери взяли інтерв’ю у тринадцяти із сімнадцяти членів правління. Двоє з них були надто старі чи хворі, щоб надавати інтерв’ю.

28. Монсеньйор Шмітт, прес-конференція 22 травня 1972 року. Стенограма прес-конференції.

29. Інтерв’ю з Ренді Брауном.

30. Paul N. Williams, Boys Town, An Exposé Without Bad Guys.

31. Майкл Д. ЛаМонтіа, директор Департаменту штату з громадських організацій, який наглядав за Boys Town, у листі Вегнеру від 25 травня 1972 року назвав критиків із Sun «галасливою меншиною», яку слід проігнорувати. Sun, сказав він, має дуже низький статус, і насправді її не чує велика кількість людей. Можна просто почекати, поки людина, яка атакує, помре своєю смертю...» Він назвав репортерів «сміттярами» та «професійними невдахами». Можливо, містер ЛаМонтіа просто співчував Вегнеру, але його тон свідчить про сильніші емоції.

32. Paul N. Williams, Boys Town, An Exposé Without Bad Guys.

33. Boys Town Bonanza, Time, April 10, 1972; Boys Town’s Worth Put at $209 Million, Los Angeles Times, March 31, 1972; Money Machine, Newsweek, April 10, 1972; Craig Tomkinson, The Weekly Editor: Boys Town Finances Revealed, Editor & Publisher, April 15, 1972.

34. Other Boys Homes Affected by Boys Town Story, Omaha Sun, December 14, 1972.

35. Недатований двосторінковий лист Френсіса П. Шмітта спонсорам Boys Town, надрукований на бланку Boys Town; Boys Town May Take Legal Steps to Initiate New Programs, Policies, Omaha Sun, December 14, 1972; листування між Полом Вільямсом і Лестером Кінсолвінгом із National Newspaper Syndicate Inc. of America, журналістом із релігійних тематик зі зв’язками у San Francisco Chronicle. Кінсолвінг написав статтю у газеті Washington Evening Star, Boys Town Money Machine (4 листопада 1972 року) та позначив місцем її написання Boys Town, Небраска. Шмітт помилково вважав, що той не мав права цього робити.

36. Paul Critchlow, Boys Town Money Isn’t Buying Happiness, Philadelphia Inquirer, July 20, 1973.

37. Датований 1 червня 1973 року лист преподобного монсеньйора Вегнера людині, яка назвала себе співробітником San Francisco Examiner і працювала у набірному цеху. Людина написала Лестеру Кінсолвінгу у San Francisco Chronicle та попросила не згадувати у статті її прізвище, мабуть, тому, що пропонувала ці матеріали газеті-конкуренту. Очевидно, Кінсолвінг переслав матеріали Баффету.

38. Лист Воррена Баффета Едварду Морроу, 21 квітня 1972 року.

39. Доповідна записка Пола Вільямса Воррену Баффету від 13 жовтня 1972 року, із коментарями Баффета.

40. Запис у особистих нотатках Міка Руда, 19 січня 1973 року. Стенограма інтерв’ю Міка Руда з монсеньйором Ніколасом Вегнером.

41. Винагороду присудили «Газеті Sun Newspapers of Omaha: За розкриття величезних фінансових ресурсів Boys Town, штат Небраска, яке призвело до реформ у залученні коштів цією благодійною організацією та використанні внесків, пожертвуваних громадськістю». Це був перший випадок, коли щотижнева газета отримала Пулітцерівську премію за місцеве спеціальне розслідування (хоча, за словами працівників Пулітцерівського центру, щотижневі газети і раніше вигравали в інших категоріях).

42. Однак монсеньйор Вегнер нещодавно переніс кілька операцій і стан його здоров’я описувався як «нестійкий». Див. Paul Critchlow, Boys Town Money Isn’t Buying Happiness.

43. За даними газети Omaha World-Herald (21 березня 1973 року), у 1973 році Boys Town зібрав грошей більше, ніж у 1972-му (понад 6 мільйонів доларів). Головним результатом викриття та подальших реформ була збільшена прозорість і підзвітність у витрачанні грошей.

44. George Jerome Goodman, Supermoney. New York: Random House, 1972. Ґудман Джордж (відомий як Джеррі) взяв собі письменницький псевдонім на честь Адама Сміта, батька ринкової економіки.

45. John Brooks, A Wealth of Notions, Washington Post, October 22, 1972.

Розділ 36: Двоє мокрих пацюків

1. Інтерв’ю зі Стеном Ліпсі. Компанія Scripps Howard володіла 60 % газети, але 1968 року Міністерство юстиції наказало їй продати свою частку на антимонопольних підставах, тому що вона також володіла Cincinnati Post & Times-Star, газетою-конкурентом. Blue Chip купила 10 % акцій Enquirer і у лютому 1971 року зробила спробу купити решту за 29,2 мільйона доларів.

2. Scripps була зацікавлена у продажі, тому що розглядала придбання Journal Publishing і Albuquerque Publishing і не могла володіти всіма трьома виданнями.

3. Вони поговорили з головою та великим акціонером New Yorker, який хотів продати журнал.

4. Грем вважала, що єдиною альтернативою виходу на фондовий ринок була продаж однієї з телестанцій компанії, чого вона не хотіла робити. Щоб захистити бізнес від ворожого покупця, Бібі та сімейний юрист Джордж Гіллеспі реструктурували акціонерний капітал, поділивши його на два класи: акції класу А залишилися у руках родини, акції класу Б зі скороченими привілеями голосування продавалися відкрито. Katharine Graham, Personal History. New York: Alfred A. Knopf, 1997.

5. Грем розповіла цю історію Баффету.

6. Katharine Graham, Personal History.

7. Лист Кетрін Грем Чарлі Мангеру, 23 грудня 1974 року.

8. Katharine Graham, Personal History.

9. Інтерв’ю Кетрін Грем із Чарлі Роузом, 5 лютого 1997 року.

10. Деякі з акцій без права голосу класу Б відійшли брату Кей, Біллу, в обмін на інвестицію у компанію. Сестри Кей не були інвесторами в Post. У той час неприбуткова газета була більше громадською відповідальністю та джерелом престижу, ніж фінансовим активом.

11. Боб Дваєр, колишній тренер Баффета з гольфу, був офісним хлопчиком на побігеньках, який виконував це завдання, у проміжках готуючи матеріали для редакторського відділу Post.

12. Katharine Graham, Personal History.

13. Ці розповіді взяті з мемуарів К. Грем Personal History.

14. Книжка David Heymann, The Georgetown Ladies’ Social Club (New York: Atria Books, 2003) є добре обґрунтованою дослідженнями розповіддю про найвпливовіших господинь Вашинґтона та їхньої влади. У ній згадується, як К. Грем з’явилася із синцем під оком, свідчення того, що Філ Грем принаймні іноді піддавав її фізичному насильству.

15. Історії про жінок, з якими мав зв’язки Філ Грем, і твердження, що він обмінювався коханками із Джеком Кеннеді (однією з них була акторка та модель Ноель-Ноель, наведені у книжці The Georgetown Ladies’ Social Club.

16. У своїх мемуарах К. Грем частково пов’язувала це з підлеглим становищем жінок у той час і частково — з її емоційно жорстоким вихованням. Вона начебто щонайменше частково визнає свою роль у провокуванні поведінки Філа.

17. Інтерв’ю Кетрін Грем із Чарлі Роузом, 5 лютого 1997 року.

18. Там само.

19. Інтерв’ю з Доном Гремом.

20. Бібі був партнером у Cravath, Swaine & Moore у Нью-Йорку та під керівництвом Дона Свотленда у 1948 році майстерно створив структуру, яка захистила «Post» від продажу поза родиною.

21. Пізніше Макнамара сказав, що замовив підготовку документа «Історія процесу ухвалення рішень Сполучених Штатів щодо політики у В’єтнамі» для того, щоб «залишити науковцям матеріал, на основі якого вони б могли наново дослідити події того часу». Sanford J. Ungar, The Papers and the Papers: An Account of the Legal and Political Battle over the Pentagon Papers 23–27. New York: E. P. Dutton, 1972.

22. Діалог Грем і Бредлі взятий із мемуарів К. Грем та її інтерв’ю з Чарлі Роузом і скорочений та відредагований для ясності. Опис цієї сцени взятий із книжки Personal History.

23. Bob Woodward, Hands Off, Mind On, Washington Post, July 23, 2001.

Розділ 37: Мисливець за новинами

1. Р. Ніксон висловлював відкриті погрози, пов’язані з позбавленням ліцензії, але до травня 1974 року документальних доказів цього не було (Katharine Graham, Personal History. New York: Alfred A. Knopf, 1997). 21 червня 1974 року Грем дала свідчення під присягою у Федеральній комісії зв’язку, кажучи, що проблема була «частиною інспірованих Білим домом зусиль із заподіювання компанії шкоди з помсти за висвітлення Вотергейтського скандалу». Morton Mintz, Mrs. Graham Links White House, TV Fights, Washington Post, June 27, 1974; David E. Rosenbaum, Threats by Nixon Reported on Tape Heard by Inquiry, New York Times, May 16, 1974.

2. Katharine Graham, Personal History.

3. Там само.

4. Усі цитати Меєра наведені з книжки: Cary Reich, Financier: The Biography of André Meyer: A Story of Money, Power, and the Reshaping of American Business. New York: William Morrow, 1983.

5. «У якийсь момент вартість усієї компанії знизилася до ціни продажу 80 мільйонів доларів»,— говорить Баффет.— «Ми витратили трохи менше 10 мільйонів, коли все було вирішено, і сплатили ціну, яка оцінювала компанію у середньому в 100 мільйонів».

6. У своїх мемуарах К. Грем применшує роль своїх стосунків із Меєром і пише, що поділ акцій на два класи був ідеєю Гіллеспі та Бібі. Біограф Меєра, Карі Райх, стверджує, що ідея належала Меєру. З огляду на таланти Меєра як банкіра, сумнівно, що він був непричетний.

7. У своїй книжці про Меєра Financier Карі Райх вживає слово «розгніваний».

8. Інтерв’ю з Ерджеєм Міллером.

9. Katharine Graham, Personal History.

10. У 1971 році компанія розкрила, що місто було зацікавлене у купівлі.

11. Інтерв’ю з Біллом Руаном.

12. Лист Воррена Баффета Малкольму Форбсу, 31 серпня 1979 року.

13. Інтерв’ю з Біллом Руаном.

14. Katharine Graham, Personal History.

15. Patrick Brogan, The Short Life and Death of the National News Council: A Twentieth Century Fund Paper. New York: Priority Press Publications, 1985. Рада протрималася одинадцять років до того, як припинила свою діяльність — за десять років до появи доступу до Інтернету. Причиною була відсутність життєздатного каналу комунікації, через який можна було доводити результати своєї роботи до громадськості.

16. Інтерв’ю із Джорджем Гіллеспі.

17. Інтерв’ю з Доном Гремом.

18. Katharine Graham, Personal History.

19. 20 жовтня 1973 року.

20. К. Грем у своїй книжці більш тактовно назвала його «чарівним і пустотливим баламутом».

21. В автобіографії Грем пригадує, що «хтось» згадав амортизацію нематеріальних активів і що Говард Сімонс спочатку підштовхнув, а потім примусив її надати визначення. Мабуть, пишучи те, що по суті було її мемуарами, Грем не виставляла себе у вигіднішому світлі.

22. Інтерв’ю з Доном Гремом.

23. Інтерв’ю з Ліз Гілтон.

24. Конференція у Думбартон Оукс; Dumbarton Oaks Research Library and Collection.

Розділ 38: Спагеті-вестерн

1. Воттлз мав таке саме ім’я, що й Гурдон В. Воттлз, «трамвайний король» Омахи, який ніяк не був із ним пов’язаний.

2. Інтерв’ю з Едом Андерсоном, Маршаллом Вайнбергом.

3. Баффет купив American Manufacturing за 40 % того, що він вважав її вартістю. How Omaha Beats Wall Street, Forbes, November 1, 1969.

4. На цьому не можна було заробити багато грошей, якщо не обчистити кишені акціонерів, як зробили деякі. Недобросовісний власник міг викачувати з дочірніх підприємств гроші, у той самий час навантажуючи акціонерів материнської компанії заважким боргом. John S. Tompkins, Pyramid Devices of 20’s Revived, New York Times, November 16, 1958.

5. Fighting the Tape, Forbes, April 1, 1973. «Я довіряю цій людині [Воттлзу] робити розумні речі»,— сказав Руан. Проте акціонери подали у суд позов щодо вартості угоди злиття, демонструючи конфлікти, створені моделлю Воттлза.

6. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

7. Blue Chip зробила дві покупки акцій Wesco, загалом 137 700 акцій або 6 %, 11 та 14 липня 1972 року. Між липнем 1972 та січнем 1973 року Blue Chip купила ще 51 300, або 2 % акцій, через відкриті покупки на ринку у двадцять різних днів.

8. Not Disappointed, Says Analyst As Wesco, FSB Call Off Merger, California Business, March 15, 1973.

9. Запропонована за коефіцієнтом обміну балансова вартість Wesco у розрахунку на акцію становила 23 долари, а балансова вартість Santa Barbara — 8 доларів. У Santa Barbara не було вільного капіталу, тоді як Wesco мала 7 доларів вільного власного капіталу у розрахунку на акцію. Доходи Santa Barbara у розрахунку на акцію після вирахування безнадійних боргів і відстрочених податкових платежів були на 28,7 % менші, ніж у Wesco.

10. Чарлі Мангер у листі Луїсу Вінченті 8 лютого 1973 року пише, що структура витрат Home Savings (каліфорнійського банківського гіганта) була такою ж невеликою, «тому що керувалася так само, як у Wesco».

11. Інтерв’ю з Бетті Каспер Пітерс.

12. Charles T. Munger testimony, In the Matter of Blue Chip Stamps, Berkshire Hathaway Incorporated, HO-784, Wednesday, March 19, 1975, p. 53. Warren E. Buffett testimony, March 21, 1975, pp. 61–63.

13. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

14. «Це ніяково,— написав він,— коли ми хочемо поговорити з вами про альтернативи, які ми можемо запропонувати для акціонерів Wesco, а ви відмовляєтеся розглянути якісь питання до появи пропозиції від FSB [Santa Barbara] чи дій з нашого боку... Гадаю, все, що ми можемо зробити, це дозволити всім діяти якнайкраще, у той час як справа розгортається у напрямку до незрозумілого для нас результату». Лист Чарлі Т. Мангера Луїсу Р. Вінченті, 8 лютого 1973 року.

15. Charles T. Munger testimony, In the Matter of Blue Chip Stamps, Berkshire Hathaway Incorporated, HO-784, Wednesday, March 19, 1975, page 84.

16. Інтерв’ю з Бетті Каспер Пітерс.

17. Протокол надзвичайних зборів правління Wesco Financial Corporation, 13 лютого 1973 року.

18. Інтерв’ю з Бетті Каспер Пітерс.

19. Усі коментарі аналітиків узяті з Not Disappointed, Says Analyst As Wesco, FSB Call Off Merger, California Business.

20. Пітерс була вдячна їм, пишучи два місяці по тому Дону Коппелу, що її рішення розірвати угоду справляло враження «героїчного», тому що ціна акцій Santa Barbara обвалилася з 33 до 15,50 долара.

21. Інтерв’ю з Чарлі Мангером.

22. Blue Chip подала у Федеральну корпорацію із заощаджень і позик заявку на придбання 50 % Wesco, цим перетворюючи Blue Chip і потенційно її афілійовані компанії Berkshire, Diversified та інших на ощадно-кредитну холдингову компанію. У заявці компанії стверджували, що Diversified ніколи не розглядала Blue Chip як дочірню компанію, але Diversified і її афілійовані підприємства могли контролювати Blue Chip як через інвестицію Баффета, так і через Berkshire, яка на той момент володіла 17,1 % Blue Chip.

23. Мангер почав досліджувати акції інших каліфорнійських банків і запропонував, щоб Wesco купила велику частку Crocker National Bank.

24. «У мене є особистий і виразний забобон купувати з істотною знижкою відносно балансової вартості акції компаній у дуже скрутному становищі, які, проте, заробляли по 11–13 % на своїй балансовій вартості протягом десяти років чи більше, з історією значних і постійно зростаючих дивідендів. Більше того, мені подобається ідея диверсифікації економічної бази Wesco чимось, що не принесе зростання накладних витрат. Мені також до вподоби ідея стати найбільшим акціонером у солідних підприємствах, спираючись на теорію, що це додає позитивного впливу на інвестиційні результати». Лист Чарлза Т. Мангера Лу Вінченті, 3 квітня 1973 року.

25. Комерційний стиль Баффета того року наводив на думку, що він відчував песимізм щодо економіки та готувався до спаду ділової активності. Він продав покриті опціони із правом купівлі на акції Kennecott Copper і бар’єрні опціони типу down-and-out (більш складний тип покритого опціону, який обмежує верхній і нижній рівень ціни у конкретному діапазоні), на акції Ford Motors, General Motors і Black & Decker. Продаж опціонів на останні три економічно вразливі акції не була ринковим сигналом, але наводить на думку, що його очікування від економіки були радше песимістичними, ніж оптимістичними. Лист Воррена Баффета Джеку Рінгвальту, 9 березня 1972 року.

26. На 31 грудня 1973 року його акції в Post коштували 7,9 мільйона доларів.

27. Лист Катрін Ельберфельд Воррену Баффету, травень 1974 року.

28. Ґрегем писав про цю компанію, що розташовувалася в О-Клер, Вісконсин, у своїй книжці The Intelligent Investor.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.