Ірен Роздобудько

ЗІВ’ЯЛІ КВІТИ ВИКИДАЮТЬ

Роман

2-ге видання, доповнене

Cерія «Читацький клуб»

Ілюстрації Світлани Фесенко

Повне або часткове копіювання тексту твору, переклад, розміщення твору або його перекладів на сайтах та інших Інтернет-ресурсах, будь-яке інше його використання без письмового дозволу правовласника ТОВ «Видавництво «НОРА-ДРУК» суворо заборонені. Порушення заборони тягне за собою відповідальність згідно із чинним законодавством.

Зів’ялі квіти, які зберігаються в душі у вигляді жалю за минулим або нездійсненним, треба викидати. Про це — історія двох актрис, колишніх «зірок» радянського кіно, і однієї молодої жінки, яка доглядає за ними в притулку для самотніх акторів. Все життя ці актриси запекло ворогували між собою, адже були суперницями в коханні до чоловіка, який виявився не вартим любові та самопожертви. І тільки наприкінці життя обидві зрозуміли, що могли б бути... найкращими і найвірнішими подругами. Молода головна героїня роману так само переживає особисту драму, але завдяки мудрості своїх підопічних усвідомлює, що життя, яким би воно не було, — прекрасне, його не варто марнувати на тимчасову метушню. І... стає переможницею престижного європейського кінофестивалю. Сентиментальна історія з глибоким підтекстом, притаманним творчості Ірен Роздобудько.

Серія заснована в 2013 році

ISBN 978-617-688-009-7 (Серія)

ISBN 978-966-8659-93-5 © Нора-Друк, 2017

ЧАСТИНА ПЕРША

Роздiл перший
Едiт Береш

Найбiльший, найяскравiший спогад-спалах мого дитинства — фотель-гойдалка. Найпекельнiший — з усього, що було потiм, — Леда Нiжина! Хоча, звiсно, пригод i халеп було безлiч. Але фотель, котрий я, трирiчна, побачила на ярмарку посеред майдану якогось маленького провiнцiйного мiстечка, — велике крiсло, нiжки якого сполучала вигнута дугою перетинка, i ця розтриклята Леда нинi перевершують усi спогади про мої колишнi трiумфи i трагедiї, смертi та вiйни, чоловiкiв та коханцiв, батькiв i ненароджених немовлят, про дiаманти i бруд пiд нiгтями, крем-суфле i перемерзлу солодку картоплю, парфуми вiд Шанель (до речі, iз цією неперевершеною жінкою — Коко — ми їли молюски в «Куполi») й огидне мило фабрики «Червонi вiтрила».

От якi дива під старість проробляє з нами пам’ять! Часом не згадаєш iменi небожа чи навiть свекрухи, а в мить вiдносного душевного спокою, коли хочеш пригадати найдорожче, виникає цей фотель...

I бiльше нiчого.

Нiби вiн i був найголовнiшим у твоєму життi. Тодi я не уявляла, що стiлець можна поєднати з гойдалкою та ще й сплести його з лози! Як таке може бути?

Того лiтнього дня батько перевозив нас iз мамою до села, де було не так голодно, i я чула розмови, що це село — «наше», i що в ньому мiститься «наш родовий маєток».

Станцiя, на котрiй зупинився потяг, i де посеред жвавої торгiвлi стояла ця дивовижна споруда, що вразила мою уяву, гула, немов вулик.

— Уже недовго лишилося їхати. Три станції. Але далі вже не буде такого ярмарку, — сказав тато. — Тож купимо вам, дівчаткам, щось смачненьке.

— Тут, певно, все дорого, — із сумнівом відгукнулася мати.

— Не думаю. Зараз літо. Поглянь, скільки меду. І молоко є. Це в місті голодно, а селяни ще тримають господарство. Скоро все налагодиться.

Мені було нудно слухати їхні розмови, я відбігла до прилавка з льодяниками і розглядала червоних і зелених півників на грубих неструганих патичках. Після задухи у вщерть набитому потязі станція і весь її блискучий, галасливий карнавал здався мені раєм. Нічого яскравішого, барвистішого я ще не бачила. Тато цілком поділяв мій захват.

— Тільки поглянь, які кольори, які натюрморти! А запах! А ці краєвиди — все просто і водночас по-справжньому гарно! — з захватом приговорював він, звертаючись до матері. — Барви і природа лишилися такими самими, як на полотні Маковського! А люди! Який колорит!

— Люди… — якось невпевнено відгукнулася мати і тихо додала: — Хтось із них спалив маєток твого батька.

Тато поблажливо погладив її по руці:

— Це цілком зрозуміло. Вони змінюють хід історії.

Він розсміявся:

— І скажи на милість, навіщо нам те «родове гніздо»? Що з ним робити, якщо взимку ми не могли протопити одної-єдиної кімнати? Але нині в селі нам буде затишніше і ситніше.

— Тату, а що таке «родове гніздо»? — запитала я. Він присів біля мене:

— Це такий палац для принцеси!

— Для мене?

— Звісно, мадемуазель!

Зрозумiло, зачувши таке, я вiдчула себе принцесою. Уявляла, як на станції нас зустрінуть вершники в білих плащах, з крилами за спиною і помчать до кришталевого замку, ледь торкаючись землі.

Менi накупили меду в справжнiх стiльниках, якi я iз задоволенням зжувала, намагаючись проковтнути в’язкий і смачний віск, ганчiр’яну ляльку і дерев’яного коника з солом’яним хвостом, змусили випити кухлик теплого свiжого молока. За все це мати розплачувалася маленькими моточками ниток і ще чимось, як на мій тодішній погляд, незначним — кавалком мила, шаликом, парою взуття, що смішило і дивувало мене. Я весь час поглядала в той бік, де стояла та плетена гойдалка. Фотель!

Він стояв окремо вiд iнших товарiв у колi сонячного свiтла. Якби вiн, такий пишний, мiг говорити, мабуть, прочитав би монолог принца Гамлета. Хоча тодi, звiсно, я нiчого не знала анi про театр, анi про iснування Шекспiра.

«Хочу це!» — бурмотіла я, i дядько-продавець у широких штанях i брилi навмисне спокусливо розгойдував це крiсло перед моїми очима, а воно виблискувало на сонцi, злiтало до небес, приємно шурхотiло i... пахло — травою, лозою, очеретом, лiсом, дощем.

— Ми не зможемо взяти його iз собою в потяг, доню, — умовляв тато.

— Воно дуже дороге, — пiдтримувала його мама. — Поглянь, якого гарного льодяника я тебе купила!

I вони потягли мене до вагона. Потяг вже шипів, мов змій, і видмухував зі свого черева білі клуби диму. Тодi я впала в пилюгу посеред привокзального майдану i несамовито закричала: «Хочу це!!» Менi конче необхiдно було мати цю рiч! Мати або вмерти прямо тут, бiля його вигнутих, обплетених лозою ніжок. Мабуть, уже тодi я вiдчула, що цей фотель якимось дивом збережеться у всiх заплутаних колiзiях мого життя i, зрештою, стане єдиним та справжнiм моїм супутником до кінця життя...

Тато вхопив мене на руки:

— Mais c’est impoli, ma princesse!1 Але мені було начхати на чемність.

Я благала, вимагала, вимолювала те крісло, незважаючи на те, що нас оточила юрма і гельготіла, мов стадо гусаків.

— Та купи вже, папашка, дитині того стільця!

Умора!

— Грошей в панчохи набили — дитяті на крісло шкодують!

— А воно їй треба, га?!

— Паничі з голодухи не пухнуть!

— Нічо, ще попухнуть…

Тато ніяково озирався, умовляв мене заспокоїтись:

— Toute une une villa vous attend trois stations apr?s, mais vous ?crier pour le si?ge. Ayez honte!2

— Будь ласка, Серже, благаю, говори як усі! — смикнула його мама, приязно посміхаючись до юрми. І тут же сама додала французькою: — Я боюся всіх цих людей. Давай швидше до вагона.

— Не бійся, все буде добре, — сказав тато, намагаючись стримати мене. — Люди як люди. Їх треба розуміти.

Певно, мати не хотіла нічого розуміти (власне, я також), адже швидко сунула продавцю гроші за крісло. Той радо поніс його за нами до вагона. Я заспокоїлась, хитро зиркаючи через татове плече на людей, чула, як вони голосно перегукуються, киваючи на нас:

— От паничі недобиті. Всього їм мало!

— Ач, тепер будуть на стільці гойдатися!

— Нічо, ще й на гілляці погойдаються, контри! Це були якісь недобрі слова, але мені було байдуже — диво-крісло було моїм! Все, що я хотіла, мусило належати мені.

А Леда...

Нiяка вона не Леда! Яка-небудь Явдошка з-пiд Полтави чи Козятина. Власне, я теж не Едiт. А хто ж? Я почала забувати власне iм’я. Треба колись зазирнути в особову справу, що зберiгається в директора нашого Будинку. Можливо, тодi вiдновиться в головi щось iнше, нiж спогад про фотель. Мене нiхто не називав iнакше, нiж Едiт, відтоді, як я вперше вийшла на сцену...

...Тепер я сиджу в цiй гойдалцi бiля вiкна.

Це одна з небагатьох речей, що тут належать менi. А ще — фотографiї на стiнi бiля дзеркала. Фотель потьмянiв. Тепер вiн майже чорний, весь подертий i часом кусається своїми численними зазубринами. Його перетинки ретельно й неодноразово заiзольовано липкою стрiчкою, сто разiв перебинтовано. Фотель загрозливо рипить пiдi мною. I я думаю, що коли-небудь ми розсиплемося на порох разом. Як старi вiрнi друзi.

Часом я думаю, як же мало живе людина! Хоча спочатку так не здається. Адже в юності дні такі довгі, стільки справ, розмов, біганини — і лише тільки полудень. А потім ще стільки ж справ — а лише тільки вечір. І ніч — довга, млосна, безкінечна у любощах, шепотінні. І ранок так повільно рожевіє, що хочеться підігнати сонце. Або себе: досить, вставай. І коли так скажеш, впадаєш у сон — довгий-довгий, ранковий. І часу на те не шкода, адже його так багато. А тобі лише двадцять. А тобі лише тридцять. Та й в сорок усе тільки починається — урок стає досвідом, зовнішність без нальоту дурнуватого виразу. І ти нізащо не хочеш повертатися в юність, адже там стільки нез’ясованих питань. І все ще так само попереду. А потім щось клацає, перемикається якийсь важіль, і час починає летіти, мов оскаженілий: тільки-но був ранок, а вже — ніч. Навіть не це головне! А те, що всередині тобі завжди двадцять, тридцять, сорок — а глянеш у дзеркало і очам своїм не віриш. Невже це я?!

Колись тендітна, гнучка, зваблива оболонка ніби обростає повітряною подушкою, і всі риси стають обважнілими, як хмара перед дощем, тягнуть донизу, гнуть до землі.

Садком гуляють мої однокамерники. Тiльки-но закiнчився снiданок — манна каша зi склянкою молока або чаю, — i вони повиповзли погрiтися пiд останнiми променями осiннього сонечка. Драні коти й кiшки! Колись усi вони виблискували своїм хутром. А нинi на них зазiхають хiба що блохи.

Хоча приїздять часом i журналiсти — привозять, як дурненьким дiтлахам, тiстечка, свiжi журнальчики, подарунки у виглядi мiшечкiв iз льодяниками або крутiше — набори парфумiв від спонсорiв, яких раптово пробило на милосердя.

Менi одного разу дiстався такий набiр. Я стояла за ним у смердючiй черзi цих старцiв, якi скупчилися бiля нашої їдальнi. Стояла тiльки тому, що роздавали парфуми зi знайомою етикеткою — «вiд Шанель». Це була якась благодійна акція якогось чергового депутата. Її знімали на телекамери, і я стояла, низько схиливши голову. Ніби мене справді міг хтось впізнати.

Про молюскiв у «Куполi» я, певна рiч, мовчала: журналiсти приїжджали не до мене — до когось iншого, спритнiшого та гострiшого на язик. Того, чия молода зухвала пика ще залишилася на старих кіноплівках. Ба, навiть якщо б вони приїхали до мене — Едiт Береш! — я все одно не зронила б анi слова. Хоча уявляю, як би вони роти пороззявляли, дiзнавшись, як ми з Габріель Коко…

І скільки б здійняли галасу! А мені він ні до чого. Я давно пережила свої амбіції років на тридцять наперед.

От тому й мовчу.

Мовчу вперто тому, що замiсть ненависного молока звикла пити каву. Добру каву, не розчинну, а справжню — по-турецькому. (Велика банка меленого

«Lavazza», котру менi сунули сусiди, перед тим як завезти сюди, закiнчилася ще до минулого року.)

Мовчу, тому що в мене так само закiнчився вишневий тютюн, а люлька — моя улюблена делiкатна дамська люлечка, якiй було всього тридцять рочкiв вiд дня народження в далекiй Гаванi, — зламалася.

Мовчу, тому що не можу нiкого попросити купити менi й те, й iнше в столичному магазинчику. Едiт Береш ще нiкого нi про що не просила!

Та й грошей у мене на все це не вистачить. Зiзнатися в такiй ганьбі — рiвнозначно смертi. А менi, хоч як дивно, ще хочеться подивитися виставу пiд

назвою «Чим закiнчується старiсть». Адже ранiше я дiяла по той бiк рампи й нiколи не цiкавилася, що вiдбувається в темрявi, за оркестровою ямою.

Тепер у цiй темрявi сиджу я. I єхидним оком споглядаю за сценою в колі світла, на якій метушаться iншi персонажi. Сиджу в своєму крiслi й мовчу. Нехай говорять iншi. Їхнi реплiки не написанi Шекспiром. I тому менi смiшно.

Із своєї кiмнати я майже не виходжу. А якщо й виходжу, то намагаюся завжди запiзнитися до столу, аби мої колеги по Будинку, яких менi приємнiше iменувати однокамерниками, встигли поїсти й розiйтися. Байдуже, що моя порцiя холоне, а кухар свариться. Я вдаю, що не чую. Дуже вигiдна позицiя! Стiльки нового дiзнаєшся про себе. Наприклад, що ти «стара пердуха», «стерво», «перчена коза», «гiвно собаче».

Але я не ображаюсь, я ледь стримую посмiшку. Кухар бурчить собi пiд нiс, а я свого часу ще й не таке промовляла вголос — костюмерницям, гримерам, перукарям та й режисерам також. Тiльки їй, Ледi Нiжинiй, не випадала нагода почути.

От про що не перестану шкодувати до останнього дня!

А якщо нинi в мене немає таких вдячних слухачiв, як ця Леда, то навiщо ж витрачати сили на якогось кухаря?

Помешкання, в якому я нинi перебуваю, має досить солiдну назву — «Будинок творчостi для самотнiх акторiв театру й кiно». Така мiдна табличка висить над нашим парадним входом, а внизу ще й намальовано голуба, що несе в дзьобi пальмову гiлку.

Нiби вiн не мiг її ранiше принести, а тiльки зараз, практично на могилу сподiвань, у цей притулок. Якби художник знав, для кого малює, то краще намалював би пiдстаркуватого Нарциса — символ марнославства.

Таких нарцисiв тут удосталь. Певно, і я не виняток... Будинок, що має два поверхи й два розлогих крила, розташовано в мальовничому передмiстi — прямо посеред розкiшного парку, що переходить у сосновий бiр. Повiтря чудове, природа гарна. Колись цей заклад мав державний статус i тому був не просто живодернею для вбогих, як, скажiмо, iншi подiбнi заклади, а хлiбним мiсцем, до якого записувалися в чергу майбутнi самотнi зiрки театру i кiно. Навiть тi з них, хто мав родину. Записувалися задовго до старостi, так, про всяк випадок... Хтось мрiяв вiдпочити на державних харчах та природi, хтось тiкав вiд суворих спадкоємців, для яких став неабияким тягарем, хтось сподiвався зустрiти тут однодумцiв i проводити вечори в гарнiй компанiї, когось просто привозили рідні дітки з формулюванням: «Пiсля ремонту в квартирi ми тебе звiдси негайно заберемо!»

Але нiхто, повiрте менi, нiхто не гадав, що це — назавжди!

Мишоловка вiдкривається тiльки один раз.

Смiшно спостерiгати, як першi тижнi напомадженi мадам та набрiолiненi (за давнiшньою звичкою) мсьє виходять до вечерi в сукнях та з метеликами. Як вони називають цей притулок «Богемою» i, пiдставляючи одне одному до вух або вуст слуховi рурочки чи картинно прикладаючи руку до чола, говорять про високе, сиплють iменами, копилять губи, трусять одне перед одним своїми старими афiшами, замовляють на вечерю ананаси в шампанському, вередують, сваряться з нянечками.

Аж доки не почують оте саме «гiвно собаче» на свою адресу. Тодi вони починають телефонувати до всiх iнстанцiй, до родичів, котрi якраз «роблять ремонт», пишуть листи самому мiнiстровi, днiв зо три мужньо голодують у своїх келiях. А потiм...

Потiм виходять до вечерi в байкових халатах i капцях на босу ногу. I намагаються не дивитися одне одному в очi. Тiльки найстервознiшi із старожилів цього помешкання часом можуть єхидно запитати:

«Ну як, вашi шановні діточки вже зробили ремонт? Щось довгенько вiн триває...»

Саме тому я i не виходжу.

Навiть коли приїжджають спонсори, дiтитимурiвцi (зараз вони називаються якось по-iншому) чи благодiйнi товариства зi своїми подарунками.

Я ще не впала в маразм чи дитинство, щоби штовхатися за цукерками. Хоча в такi святковi днi (всі ж благодійні акції вiдбуваються на свята — пiд Восьме березня чи День театру) всi знову надягають сукнi та пiдфарбовують губи. І вдають із себе справжніх зірок. Розумію, що моя іронія досить жорстока. Але, якщо чесно, вона насамперед стосується мене самої, допомагає бути адекватною. Адже, як я вичитала в одному журнальчику для пенсіонерів, одна з ознак старості — вважати себе пупом Землі, без якого вона,

Земля, припинить обертатися у Всесвіті.

Пiзно ввечерi iнколи я непомiтно виповзаю до загального холу подивитися телевiзор — новини чи якийсь старий фiльм для божевiльних опiвнiчникiв. Треба ж кудись виходити, аби зовсім не відвикнути від людської мови.

Одного разу навiть почула з темряви, з перших рядiв:

— Едiт Береш! Це ж Едiт Береш... Наша землячка.

— Цьому фільму років з п’ятдесят!

— Мабуть, уже десь в Америцi померла...

— Рiдкiсної краси була жiнка...

— … і рідкісне стерво, скажу я вам…

Тодi я чи не вперше наважилася сiсти перед люстром у своїй кiмнатi.

Хоч зазвичай я намагаюся не дивитись у нього. Вiдучила себе вiд цiєї поганої звички, ледь менi перевалило за п’ятдесят.

Та перед тим виник той огидний запах...

Не допомагали жоднi парфуми — а я на них добре знаюся. Мабуть, цей запах, котрий, гадаю, вiдчувала лише я, i зiпсував мою подальшу кар’єру. Адже ще можна було б грати й грати. Зi своєю зовнiшнiстю я й зараз могла б зiйти за жiнку бальзакiвського вiку — грим нинi якiсний, мистецтво макiяжу та пластична хiрургiя сягнули такої межi, котру й самому Богу не подолати.

Але запах!

Я завжди прискiпливо ставилася до запахiв. Коли вперше його почула, подумала, що десь поруч стоїть букет iз зiв’ялими квiтами. Потiм поглянула за вiкно — чи не палять на подвiр’ї листя? Але була зима. Можливо, я доторкнулася до старої газети? I я обнюхала свої долонi. Якраз у той час я крапнула на зап’ястя свої улюбленi «Шанель номер 5» — подарунок колишнього прихильника.

I от крiзь цей аромат, крiзь шовк моєї нової сукнi вiд знайомої кравчинi прадавніх часів, котра колись обшивала дружин державних мужiв, крiзь мереживо французької бiлизни, яку менi регулярно надсилав з Парижа мiй давній друг-журналіст, крiзь саму шкiру — колись смагляво-рожеву, намащену кремами, випещену масажами, які завжди робила для обличчя на ніч, я й почула цей страшний, огидний, неможливий запах.

Вiн нiби сказав менi: «Будь мужньою: це кiнець. Вiднинi я завжди супроводжуватиму тебе. Проте не бiйся, поки що мене чуєш тiльки ти...» Але це мене не заспокоїло. Я завжди звикла бути чесною тiльки з однiєю людиною у свiтi — сама з собою. Iнших ще можна було дурити. Красиво — зi сцени, брутально — у ненависному побутi, але те, що складало моє «я», вимагало повної й безжальної вiдвертостi.

О, тоді я ще могла б замовити найкращу й найдорожчу перуку, вийняти пару ребер, видалити синi судини на ногах, вставити порцеляновi зуби, наростити нiгтi, до ста рокiв вдавати, що народилася в туфлях на десятисантиметрових пiдборах, спiвати, як Марлен Дiтрiх (колись у мене це добре виходило!), i говорити голосом вередливої дiвчинки.

Є такi борцi. Такi, як одна моя колишня молода приятелька, Люся. Вона злетіла, мов комета, в середині п’ятдесятих і лишалася на коні аж до початку нового сторіччя, в той час, як мене вже топтали копита. Коли менi випадала нагода подивитися на неї пiд час якогось «Блакитного вогника» — я сміялась i плакала водночас. Менi подобалися її напiвпрозорi сукнi, перуки, пiдбори, хутрянi горжетки, нове, перекроєне сто разiв обличчя з розтягнутими до скронь очима. Але менi часом кортіло потелефонувати до неї i безжально запитати: «Люсю, ти теж чуєш цей запах?».

Гадаю, вона б мене добре зрозумiла.

…Отже, я сiла перед люстром.

Мавпяче обличчя хитрющими очима зиркнуло на мене звiдти. Треба мати неабияку мужнiсть, щоб дивитися на таку бридоту! Тiльки очi ще не втратили свого природного блиску, виразу i навiть кольору. Але згодом зникне й це. Зрештою, iз цим я також змирилася. А що робити? Немає нічого жалюгіднішого, ніж спостерігати, як люди прагнуть бути вічними.

Довкола мого дзеркала розвiшанi свiтлини.

Взагалi кiмната нагадує гримерку. Так, певно, i було задумано дирекцiєю Будинку. Щоб ми вiдчували себе у своїй стихiї. Навiть столик iз круглим люстром має вигляд театрального трельяжа. На ньому в мене лежить рiзний мотлох: пляшечки з лiками, порцеляновi статуетки з вiдбитими носами, тюбик iз помадою, яка давно зiпсувалася, зiбранi в сосновому лiсi шишечки.

Фотографiї я налiплювала на стiну самотужки, аби було на чому око зупинити. Особливо вночi, коли я не сплю... А ще для того, щоб не забути, як виглядала ця безтямна лялечка Леда! А її чорно-білий знімок — тобто цупка листівка п’ятдесятирічної давнини — висить прямо по центру.

Гарненьке капризне личко, вуста бантиком, прозорі очі, брови-серпики. Тьху…

Роздiл другий
Стефка

Нещодавно я зрозумiла, що створена для ВСIХ чоловiкiв — для всiх без винятку (звичайно ж, крiм тих, що ходять у смердючих шкарпетках!). I в цьому вiдкриттi не було нiчого брутального, непристойного чи руйнiвного. Це була звичайна констатація факту, холодна і поміркована.

Якщо з твого життя зникає кохання і можливість відчувати його життєдайні поштовхи, починаєш нарешті думати головою, вимикаючи серце, мов ліхтар, в якому здохла батарейка.

Адже кохання — не те, що мусить підпорядковуватися здоровому глузду і мати сенс. Воно зароджується на рiвнi грудей (там, де, як кажуть, мiститься двадцять один грам, котрий називається душею) й трохи нижче вiд шлунка. Тобто там, де завжди болить найбiльше.

Голова — ворог кохання. Адже ми всі занадто багато думаємо, аналiзуємо, вагаємось. А якщо це так, то хіба можна називати якесь приємне знайомство — коханням?

Кохання — поза аналізом і часом. Воно навіть може не бути приємним, адже зривається в грудях, немов нейтронна бомба. І ти вже не ти, а суцільний хімічний процес, котрий не можна вкласти бодай в якусь формулу.

І не можна запросто вилучити, як апендикс.

Це я зрозумiла пiсля того, як чоловік, якого вважала своїм — єдиним і неперевершеним, — несподiвано залишився в Америцi. Але спочатку, приблизно за рiк до цiєї знаменної подiї, вiдбувся мiй провал на другому турi iспитiв до театрального iнституту. Розлучення було ще однiєю чудовою подiєю на цьому святi життя.

Для вступу в мене (за вiковою категорiєю) лишалося ще два роки, а для кохання — вiчнiсть і безліч варіантів. Але це друге нинi хвилює мене найменше. Особливо пiсля вчорашнього відкриття, про яке сказала ранiше.

Неабияке відкриття!

І тому про нього варто розповiсти докладнiше... Пiд час так званого шлюбу — раннього й надривного, як-то кажуть, «з перчинкою», я обернулася на кам’яну статую. Бувають такi мужики, якi здатнi за короткий час перетворити на руїну й шiстнадцятирiчну.

А менi ж уже двадцять три! Те, що в менi свiтилося, згасло так швидко, що я не помiтила, коли, в яку мить стала дурним опудалом, до якого немає дiла жоднiй людинi в свiтi. І це, до речі, зробив той самий «нейтронний вибух», котрий перелопатив усі мої нутрощі, змішав усі поняття про добро та зло і, як би пафосно це не пролунало, кинув увесь мій перемелений на порох внутрішній світ на вівтар великої, як мені здавалося, любові.

Хоча я чудово усвідомлювала, чим могла б повернути, наново приманити і привабити його любов, підігріти цікавість і те пе. Але то б йшло всупереч моїй природі.

Він полюбляв жінок істеричних — тих, хто заламує руки і на мордобій відповідає мордобоєм, на брутальність — брутальністю. А потім відбувається шалене перемир’я, а його думки здіймаються з дна на користь творчості. «Зрозумій, мені необхідні зовнішні подразники, — не раз говорив він і додавав, гладячи її по голові, мов дитину: — Але лише ти — мій берег і якір, мій острівець, відпочинок у путі…» Розуміла доти, доки не з’ясувала, перш за все для себе, що талант не потребує штучних подразників. Він або є, або ні.

Той любовний вівтар давно вкрився патиною і павутинням, але я досить довго не могла того усвідомити і кумедно лежала на ньому в самоті, вдаючи з себе жертву «чорної меси». Чи не дурна?

Але так тривало до вчорашнього дня. Коли зрозумiла, що все, що нами насправдi керує, мiститься набагато нижче вiд серця і навіть шлунка.

…Одне слово, я була на весiллi своєї подруги.

У неї крутi батьки, котрi змогли всунути її до нашої спiльної мрiї — театрального, i тому серед гостей були самi «мистцi». Тобто люди творчі, представники тієї хвилі, на яку я мрію потрапити.

Взагалi я ненавиджу весiлля! Ну не люблю я загальної уваги до таких інтимних речей. Особливо коли застіллям керує найманий тамада з завченими віршиками і дурнуватими ігрищами.

Тому сидiла тихо на дальньому кутi столу і спостерігала за веселощами родичів та «потрібних знайомих». Навертала виделкою грецький салат і мріяла, аби мене не викликали промовляти тост. Що я могла сказати в своєму тодішньому стані, крім того, що все це — показуха і брехня. І побажати подрузі скоріше це зрозуміти і пуститися берега якомога скоріше. На мені була «маленька чорна сукня» і скромна низка перлів — нічого зайвого. Нічого зайвого, крім саркастичного погляду, котрий я старанно намагалася приховати.

Чому вiн вирiшив запросити мене до танцю? Адже я бачила, що вiн був тут з дружиною! Звiсно, мене це не обходило, але я встигла подумати про те, що багато разiв чула вiд старших жiнок: «Усi мужики — покидьки!».

Потiм я вимкнула голову.

Пiд час третього танцю вiн непомiтно цiлував мене в скроню. Ми мовчали. І це менi подобалося. Я несвiдомо уповiльнила рух. Вiн притис мене дужче…

— Так добре? — це було перше, що вiн прошепотiв менi у вухо, потрапляючи в такт моїм рухам.

— Добре, не зупиняйся...

Це все, що ми сказали одне одному. I потiм, коли танцювали знову i знову…

За столом сидiла його дружина, старша вiд мене (адже йому було рокiв під сорок), але не гiрша за зовнiшнiстю. Краща, досвідченіша, моднiша...

Ну то й що?! Мiж нами була прiрва: вона вважала цього чоловiка своєю власнiстю, а я зрозумiла, що вiдтепер не назову своєю жодну людину. І відтепер не належатиму нікому.

А пiсля цих танцiв додала: нiкому — i всiм. Адже несподівано мені стало приємно відчувати його дотики і хвилі лоскоту, котрі здіймалися від них у всьому тілі, і його запах, і м’які рухи, котрі збігалися з моїми, і ніжний шепіт, і його тремтіння, нетерпіння, бажання володіти — тут і негайно.

А ще несподіванішим стало відкриття, що всі ці приємності не зачіпають у мені головного — того центру, в якому може народитися бодай натяк на кохання. Адже це був лише один із безлічі варіантів. Приємний і збуджуючий. Але — один, за яким криється можливість другого і десятого — не менш приємного і необтяжливого.

— Ми можемо зустрiтися? — це була друга фраза, вимовлена ним за вечiр.

— Нi, — вiдповiла я.

Тому що зрозумiла найважливіше: я вільна і хочу бути вільною відтепер і назавжди. А «зустрiтися» — це з iншої опери. Це означало — втрата всіх цих чарівних флюїдів, котрі охопили мене нині, розмови ні про що, нуднi розповiдi про себе, телефоннi дзвiнки.

Зрештою — лiжко. А можливо, навпаки — спочатку ліжко, а потім — розмови. Байдуже.

Я ненавиджу лiжка! Хоча, зізнаюсь, ще не дозріла до швидкого «виходу до вбиральні». Можливо, ще дозрію. Не знаю. Час покаже. Знаю одне: ліжко віднині не стелитиму ні для кого!

У лiжку я помру. Хоча волiла б десь... у морi, в лiсi, в пустелi. На лiжко я не згоджуся нiколи, навiть якщо воно буде вистелене пелюстками троянд і оточене свічками. О! Я це вже проходила. Були і троянди, і свічки. І це все тепер мені здається піком несмаку, аж у роті стає огидно солодко, ніби патоки ковтнула.

Отже, я промовила «нi» в самiсiньке його вухо таким розімліло-спекотним голосом, нiби сказала:

«Так, звісно, зустрінемось! Ти просто супер!» Що, до речi, було правдою. Він був «супер» у всьому — і в цьому танці, і в тому, як миттєво вловлював кожен мій порух, і в цьому загадковому мовчанні, і в сміливості «взяти своє» на очах у публіки. І все це…

Усе це виглядало штучним, відпрацьованим багато разів, надто артистичним. Попри це я була вдячна йому за ці миті і розуміння того, що звалилося на мене зненацька: відчуття свободи і незалежності.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.