Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2020

ISBN 978-617-12-7525-6 (epub)

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Дизайнер обкладинки Аліна Бєлякова

Електронна версія створена за виданням:

Печорна О.

П31 Химерниця : роман / Олена Печорна. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2020. — 384 с.

ISBN 978-617-12-6880-7

Микола — очільник провінційного містечка, місцевий «князьок», улюбленець долі. Та що він робить тут, у хаті старої відьми Шептулихи? Вона — його остання надія на порятунок доньки. Двоє найближчих друзів Миколи вже втратили найдорожчих. Тепер його черга. Але замість старої його зустрічає дивне дівча — химерниця, «що думки читає». Звідки вона взялася?

Доля не знає випадковостей. Колись Микола та його друзі вчинили страшну наругу. Вони забрали те, що їм не належало. І час поновлювати рівновагу. Час віддавати. Тільки щира жертва врятує доньку. Чим заплатить батько за власні гріхи? І ким насправді є та, яку потайки називають химерницею?..

УДК 821.161.2

© Сердюк О. В., 2019

© Depositphotos / angel_nt, обкладинка, 2020

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2020

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2020

…Аби душа, яка брехать не вміє,

бентежні очі вбік не відвела…

Інна Ковальчук

Частина І

На хуторі

Височезні сосни колихали на кронах небо, що дитину в люльці. Ліс скрізь, на кілька кілометрів довкруж. Полудень. Віддаля озвалася самотня пташка й одразу вмовкла. Тихо. Ворушиться павук у сховку, сновигають поміж суничних острівців мурахи, по обидва боки просіки дрібніша комашня гріється на сонечку. Безлюддя. Ліс та й ліс, а віддаля дороги хатина притулилась, як вросла між стовбурів двох сосен, — ніби є й ніби нема. Дах мохом вкрився, немічний димар набакир сповз, дерев’яні стіни лущились на сонці, наче міняли шкіру. Пустка. Ані душі. Й стежина стоптана… аж до порога…

— Та ви що! Хата ж і зими не простоїть — посиплеться, — гомоніли мужики в селі з упевненістю, ніби ліс її вже проковтнув. — Ні… не буде діла без господаря. Пантелеймонович покійний хижу побудував, ще як моя бабка дівувала. От. А я на бабине сторіччя чарчину хильнув, та й не одну…

— А вам тільки одне й на думці. Іч, господарі зібрались, — сварилась котрась із жінок, проходячи повз несанкціоноване зібрання, а інша могла і зупинитись. — Моʼ, через таких пияків дівча у ліс і втекло. Ну… Оце б сама пішла світ за очі, їй-богу?.. Глянь-но на себе, глянь… уже набрався…

Але то лихо говорило, бо біда мучила, коли ж зграйка хусток збиралась біля крамниці, на вигоні або й на лаві коло чийогось двору, жінки й собі дивувалися:

— Ай-яй-яй… Оце сама залишилась? У лісі?

— Ой сама.

— Ото біда. Біда-біда-лишенько. Ой, чудна… Сказано — химерниця…

— Еге… Таки ж би до людей тулилась… До сільської ради сходила б… попросилася… Он скільки хат пустує, хтось би та й впустив.

І не ходила, і не просила. Скільки б про це не говорили, скільки б не бідкались, мусили розходитися — хто куди. Дякувати Богу, як є здоров’я, у сільського люду завжди клопіт знайдеться. Не хоче дівка, то й нехай. Є, видно, причини. Прибилась знайда в їхні краї років зо два тому, хто така і звідки — й до сьогодні не знають. Живе собі та й живе, нікого не чіпає, сторониться. Стрічали дівку рідко, тільки як хтось із хутірських надибає в лісі. Молоденька, смаглява, очі темні, аж чорнющі, зиркне віддаля ними, наче мурах за комір сипне, і піде, так і не озвавшись. Ой чудна. Гляди, моʼ, циганське плем’я… Переказувала, ніби й знає «щось», але то таке, казали — не перевіряли. Шкода дівку, правда, хоч би не пропала, бува…

У хаті пахло воском. Біля образів, що на покутті рушниками увінчані, свічка горить, потріскує. Сосни десь гомонять угорі, їх з долівки і не видко, зате чути.

— Господи помилуй… Господи помилуй… Господи помилуй… — шепоче дівча, голови не підводячи, у самої коліна на підлозі, а душа… Як тій душі у цьому світі й вдержатись, не знає. — Господи помилуй… Господи помилуй… Господи…

Боляче, видно, бідолашній, мучить щось таке, що лишень молитва спасає, а розпитати-помогти нікому. І чи поміч потрібна, чи так що? Осьдечки чолом об долівку лусь:

— Прости рабу твою… грішну…

— Кру! Кру! Кру!

Підвелась, наче хто голками тіло проштрикнув, крок, а її хитає сердешну, ще один — убік повело, насилу дійшла, так-сяк об підвіконня обперлась, до вікна — а там птах, небо і чорнота. Крук ще голову набік нахилив, мовляв, осьдечки я, зустрічайте.

— Кру-кру… Кру-кру… Кру…

— Ш-ш-ш-ш… Тихо… — рука здійнялась і як рядно рвонула, котрим небо вкрили.

Крап-крап. Крап-крап-крап… Крап-крап-крап-крап — задзвеніли перші краплі, залопотіли.

Крап-крап-крап… Крап-крап-крап… — і пішли срібні смуги лісом ходити, у крони вплітаючись. Дощ? Таки дощ. Сосни воду з неба п’ють.

Усміхнулася:

— Тепер — лети…

***

Йому снилося небо. Простір без початку й кінця, а він пливе у ньому, широко розкинувши руки. Кучеряві окрайці хмар лоскочуть, отож є воно, тіло. То чому так легко? Легко-легко, ніби нитка земного буття вже обірвалась і пливе поміж сивого спокою… Чи все-таки сну? Тут він згадав, що не спав цілу вічність, згадав і прокинувся.

Дощ періщив по даху автомобіля, тулився до вікон, лащився. Ґрунтовою дорогою, нагадуючи сріблястого жука-незграбу, повз статусний автомобіль. Спереду сиділи двоє. Водій, огрядний лисань, котрого всі звали по- свійськи Васильовичем, аж спітнів від тотальної зосередженості: тільки б до ями не вскочити, тільки б… Його сусід також помітно нервувався, воно й зрозуміло чому. Артем Семенович Корж звик тримати ситуацію під контролем, все-таки перший зам очільника міста Городове, а нині йому нічого іншого не лишалося, як відбивати худорлявими пальцями нехитру мелодію, час від часу позираючи на годинник. Часу обмаль. Дві години в дорозі, ще до місця не дібрались, а вже повернутися мають — зустріч важлива, крути не крути, шеф має встигнути. Озирнувся на заднє сидіння:

— Ніби й справді заснув.

— Угу…

— Васильовичу, ти на стрьомі будь… з дорогою, хай шеф поспить.

— Угу…

— Що «угу»? Петрович снодійне ковтає, як вітамінки, а воно не бере. Хай хоч так передрімає… І дощ оцей… Нєа, от звідкіля він узявся? На жодному сайті не було за прогнозом, двічі перевіряв, а бач… шефа заколисало.

— Угу…

— І що ти, Васильовичу, «угу» та «угу»? Як заведений.

Чолов’яга у водійському кріслі на мить відвів очі від дороги, кліпнув рудими віями, мовляв, ти чого, проте для лиха і того вистачило.

— Агов, Васильовичу, ми хіба не праворуч повертали?

Водій різко натиснув на гальма, автомобіль смикнувся й тієї ж миті влетів у вибоїну, заповнену водою.

— Та щоб тебе…

З надією натиснув на газ, додав обертів, однак авто ще глибше занурилось у густу жижу.

— Артеме… гаплик, кажись…

— От халепа. Давай підштовхну, чи що? — худорлявий пасажир вистрибнув надвір, оббіг автомобіль і дощу не відчув. Черевики чвакають, штанини змокли, вода стікає на очі, а йому однаково, штовхає забрьоханий зад залізяки, а та, що сказилась, обдала з голови до ніг брудом і хоч би на сантиметр виповзла.

— Прокляття… — вилаявся пошепки Васильович, злякано перехрестився, прочинив дверцята й миттю шубовснув по самі кісточки в брудне місиво. Все! Гаплик йому. Шеф не пробачить проколу. Микола Петрович Перебийніс мужик серйозний, двадцятитисячне місто в порядку тримає і бізнес такий-сякий. Просив же, щоб хутенько туди-сюди змотався, зустріч якась важлива, а тут… Зиркнув на сусіда благально, рятуй, Тьомичу, однак телефонний дзвінок випередив їх обох.

— Алло… Як приїхали? Уже? Дідько… Та не на місці я!

Тепер точно кінець. Звільнить й оком не змигне, коли не гірше. Це ж бізнес у мінусі, а бізнес — то святе.

— Андрійовичу, слухай сюди… покажеш їм завод особисто. Чуєш? Зможеш-зможеш. Та не встигну я… Твою ж дивізію! Хоч у сраку їх цілуй, а мене нема!

І мобільний у калюжу тільки бульк, Васильович, бідолаха, ледве на ногах утримався — все, точно біда. Мобільний отой дорогий — страшне, а не дивлячись, пожбурив. Тьомич, хоч і друг, а й собі голову в плечі увібрав:

— Ш-ш-ш. Миколо, цить. Заспокойся.

— Та пішов ти! Інвестори вже на заводі, а це німці, Артеме, німці! Їм баки не заб’єш сімейними обставинами.

Сплюнув. Тремтячими пальцями дістав цигарку, спробував підпалити, але запальничка тільки раз блимнула й вмерла.

— Паскудство!

— Не кіпішуй. Андрійович мужик тямущий, впорається. Хто ж знав, що компаньйони, як сніг на голову, впадуть? Я зараз підмогу викличу, хлопці через дві годинки на місці будуть. Чого ти?

— Дістало! Все дістало. Життя таке дістало! Тьомичу, у нас клепки запали, еге? На кону угода на сотні тисяч, а ми до відьми поперлись. Твою ж дивізію! От яка відьма? Яка?

Цієї самої миті над головами трійці залопотів крук. З’явився нізвідки, наче небо виплюнуло, зробив красиве коло, рівнесеньке, наче бачив лише йому помітну траєкторію, каркнув два рази, крижаних мурах за комір сипонувши, а затим повільно полетів уздовж дороги. Трійця здивовано перезирнулась.

— Святі сили… Кличе.

— Васильовичу, ти не хильнув часом? Еге? Он і машину втопив.

Чолов’яга зморщився:

— Ні, Петровичу. Ви ж мене знаєте? Ні-ні. Птах зве.

— Хто?

— Крук. Он вертається…

Птах справді повертався, щоб зробити нове коло у ще похмурому небі. Чоловіки дивились на те здивовано, задерши голови.

— Кру-кру…

І знову політ вздовж залитої дороги.

— Таки зве.

На відміну від Васильовича, Артем Семенович Корж спостерігав за чорною цяткою з недовірою. Щоб якесь пернате створіння себе так поводило? Але впертий птах повертався втретє й знову повторював незрозумілий ритуал. Потай зиркнув на шефа. Затих. Треба ж, здає мер. Ні к чорту нерви стали. Зривається — не знаєш куди й бігти. Он, цятку в небі гіпнотизує:

— Скільки звідсіля до Джерельного?

Перезирнулись. Васильович ошелешено пробурмотів:

— Кілометрів зо два…

— Тьомичу, дорогу пам’ятаєш?

Артем дивився на розмитий шлях, що нагадував нині повноводу річку в нікуди, і подумки лаявся. От куди? Чого? Утішало одне — водна поверхня якось непомітно заспокоїлась, адже дощ з появою дивного птаха вщух.

— Здається…

— Значить, пішли. Ти казав, що відьма усе знає? От ми в неї зараз і розпитаємо… і про угоду, і про німців, і про…

— Кру-кру… кру-кру… кру-кру…

Замовк. Слова часом важчі за каміння…

***

Розмитою дорогою йшли двоє, вітер-розбишака шарпав змоклі поли дорогих костюмів, наче куштував на смак, а потім зривався й мчав у поле, що у безвість, терся прозорим черевом об землю, струшуючи дощ з кущів деревію й блідої ромашки. Простір скрізь, куди не глянь, здичавіла тиша пише літописи від обрію до обрію, лишень оці двоє… зайві. Хоча ні… один.

— Петровичу, та не винен я! На повороті мав стояти колодязь, старий такий, закинутий, а його нема. Щез! — виправдовувався Артем Семенович Корж і розгублено озирався. Худорляве тіло видовжувалось від тотального напруження й робилось схожим на циркуль. Бідолаха ладен був розкреслити оце занедбане поле вздовж і впоперек, тільки б орієнтир віднайти, а воно не дається. От куди йде? Дорогу дорогою не назвеш, зате їх тутечки стільки, як судин, усе біжать, біжать, розходяться, сходяться, переплітаються. О, ще одна. По ній крук туди-сюди ходить. Клята птаха! Пройде вперед, озирнеться, прилетить назад і знову вперед крокує. Знущається, чи що? Наче… поводир.

— Точно… Нам за круком треба!

Птах жваво закивав, мовляв, авжеж, за мною, за мною.

— Тьомичу, знущаєшся?

— Не знаю… — а погляд уже біжить-котиться ґрунтовою дорогою, доки не наштовхується на ледь помітні обриси хат.

— Петровичу, точно! Он же воно… Джерельне! Нам туди! — Бідолаха поспішає, збуджено махає у бік села, ніби боїться, що воно от-от зникне, розчиниться поміж небом і землею, ступає крок уперед.

— Кру! Кру! Кру!

І довгоносий черевик (імпортний, виробник, до речі, світового рівня) з’їжджає у підступне місиво суто вітчизняного бездоріжжя. Власник й оком не встиг змигнути, як беркицьнувся, у нозі щось хруснуло, він спершу зойкнув, потім матюкнувся, а за мить зрозумів, що підвестися на свої дві вже не годен.

— Прокляття! Миколо, певно, перелом. Болить паскуда. Точно перелом.

— Ну ти, Тьомичу, і вляпався, — Петрович найперше схопився за кишеню, а там порожньо. От засада! Дорога штукенція відпочиває нині у придорожніх водах. Тьомич був сіпнувся за своїм, коли:

— Кру-кру… Кру-кру… Кру-кру…

Екран блимнув, квакнув і зразу ж вимкнувся.

— Ну кіно… Це відьма грається. Я тобі кажу — вона. Минулого разу машина заглохла. Я в ліс до хутора чимчикував, моʼ, з кілометр. Думав, не виберусь… А цього разу, бач, тебе поганяти хоче.

— Та цить ти… Що робити будемо?

— Болить, ворушити не можу. Зі мною, друзяко, кажись, далеко не зайдеш.

— Ну-ну. Тягнути тебе — ще напартачимо. І машина… Твою ж дивізію! Дійду до села — пришлю когось… Є ж там живі люди…

— Вибач, Петровичу, що так…

— Ну-ну. Жди. Он з пташкою погомони.

Але крук не лишився — полетів за тим, хто у здичавілому полі шукав, де, хто, коли і для кого копав криниці… Таки ж село чомусь Джерельним нарекли…

***

— Сусіде, це ти баньки зранку залити встиг, еге? — цікавилась пишногруда жіночка в одноногого чолов’яги. Той сидів на лавці біля двору й медитаційно пускав поперед себе кільця диму. Біля нього крутився рудий котище й терся спиною об єдину ногу господаря.

— Заздриш, Ніночко? Не треба, я і тобі чарчину накапаю.

— Накапає він. Ет, бідолашна Оксана. Оце увечері з роботи повернеться вбита, а тут — сюрпрайз!

— Твоє яке діло?

— Отож. Роботи — за що хапатися, не знаєш, а він крапає, крапальщик…

— Не лайся, Нінель.

— Нінель…

З іншого боку обійстя замиготіла квітчаста хустка, й худа, як жердина, її власниця вийшла на голоси:

— Що, Нінко, мізки промиваєш? Наклюкався, Льошко, еге? І ото день у день.

Чолов’яга навіть не ворухнувся, натомість пустив ще одне рівненьке кільце тютюнового диму:

— Галочко, Галочко, ти ж ніби педагогічну освіту колись мала. Забулося, еге? Мила моя, а як інакше, га? Треба день у день, бо воно ж що?

— Що?

Чоловік усміхнувся й складами промовив:

— Цир-ку-ля-ці-я рідини в організмі. От.

— Та бодай тебе заціпило, фізіолог хрінів.

— Нєа. Навіть не сподівайтесь. Організм, дівчатка, складається з рідини. Знаєте, який відсоток рідини в організмі?

Пишногруда Нінка пирснула сміхом:

— Твій, голубчику, стовідсотково з оковитої складається.

А худюча Галька й собі шпильку пустила:

— Еге, ще й на ампутовану кінцівку приймаєш… за інерцією. От і виходить, що сто з лишком відсотків.

Сусід насупився й сплюнув. Таки порушили душевну рівновагу бісові баби. Ет! Відьомське плем’я.

— Давайте, повзіть уже на городи, а то у зіллі й грядок не видно! Поставали. Руки в боки. Зуби скалять. Тьху! Ледарки!

— Це хто ледарки, ница твоя душечко? Хто? Спинонька вже й не розгинається, буквою зю сплю, а воно всілося й керує!

— Еге. Бідолашна Оксана. Після чергування теж на грядки побіжить, ще й тебе, харцизника, нагодує. Хоч би картоплину жінці підсмажив, чи що?

Чоловік скипів, схопив милицю й хутенько скочив на вцілілу ногу.

— Тьху на вас!

— Еге, ото тільки й вмієш… — і завмерли, спостерігаючи, як видовжується неголене сусідське обличчя. Треба ж… Недопалок і той з роззявленого рота випав прямісінько на єдиний капець.

— Льошо…

— Ти чого?

Чолов’яга ковтнув слину й вражено прошепотів:

— Все, дівчатка, зав’язую. Допився.

«Дівчатка», мов за командою, повернули голови, аби зрозуміти, куди це сусід дивиться і що такого бачить, і немов скам’яніли.

— Свят… свят… свят…

— Галю, то що таке?

— Гаспид його знає…

Зате сусід, збагнувши, що галюцинація набуває масовості, полегшено видихнув:

— А нічо. Видно, не я один хильнув. Ондечки хлопцю веселіше, ніж мені.

Спантеличена трійця вражено спостерігала, як змоклим полем іде незнайомець, а довкола нього літає крук і кричить. Голосно, аж кров холоне від того крику.

— Матінко мила, хто ж то такий?

— Диви, диви, а птах ніби прив’язаний, і на метр далі не відлетить. Чудасія.

— Оце поводир… Свят. Свят. Свят.

Коли ж незнайомець наблизився, роззяви поприсідали з цікавості, забули й про манери, витріщились і не кліпнуть. Однак гість не зважав. Складалося враження, що він узагалі нічого не бачить. Очі — що скло.

— Джерельне?

Трійця кивнула.

— Мені б до Шептулихи Марії. Де її хата?

Жінки миттю на лиці змінились, зблідли, з вуст — ані слова. Одноногий сусіда взагалі милицю поперед себе виставив, ніби дорогу до жіноцтва перегородив.

— А пощо вона вам?

— Треба.

— Треба, то й хай. Хата її на хуторі, — і кивнув праворуч вздовж такої ж розмитої вулички, — Лісовому… У лісі, значить. Еге. Але там пустки. Повмирали люде, хто виїхав. Жилих, моʼ, з п’ять осель набереться. А Шептулихина хата і того далі. В самому лісі. За кілометра півтора звідси.

Над головою незнайомця знову закричав птах. Жінки, не криючись, перехрестились.

— В лісі?

— Еге. Та воно по дорозі й по дорозі, а коли розходитись буде, то вліво, а затим — правіше беріть.

Гість мовчки кивнув. Йому, вочевидь, було все одно. Хоч на край світу. Ще й птаха, мов підстрелена, кричить. То відлетить, то вернеться. Кличе, чи що? Зиркнув на крука, зітхнув, витягнув шкіряний гаманець, дістав кілька двохсоток і простягнув.

— За полем, по той бік, чоловік. Йому допомога треба, бо з ногою… може, й перелом… Гроші ось. Організуйте.

Жінки дивились на купюри з недовірою, зате одноногий сусіда до рук взяв, перерахував і присвиснув.

— Дві штуки?

— Більше треба?

І тут жіноцтво отямилось:

— Господь з вами! Льошко, ану віддай назад.

— Віддай, кажу… — Галька ще й у бік штовхнула для певності.

— Та що ми… Хіба не люди? Заберіть…

Нінка взагалі зітхнула, мовляв, а раптом криваві які тикаєш? Добери, хто й звідки? Проте чоловік забирати не став, більше не глянув на папірці, натомість спокійнісінько розвернувся й пішов… за птахом. Троє кілька хвилин мовчки спостерігали, як примара зникає в кінці вулиці, а коли і крука несила було розгледіти в сутінковому небі, неначе прокинулись:

— І що то було?

— Не знаю, дівчата, але теє… я наче вже його десь бачив.

— Еге. Де? Перепив, то з чортиками гомонів?

— Галю…

— Що? — спитала худюча Галина.

— А як кому й справді допомога треба? — сердешна Нінка малювала в уяві страшні картинки скаліченого.

— Можна у район подзвонити. Так швидка навряд чи проїде. Вгрузне… І хто знає, є той постраждалий чи приверзлося… Бачила, який чудний?

— Еге…

— Що «еге»? Перевірити треба, бо ніч, потім очей не стулиш від думок. Льошо…

— Що?

— Що? Коня дай. Шурхіт, диви, і по розмоклій дорозі пройде. Сильна тварина.

Чолов’яга замислено чухав потилицю:

— Шурхіт, дівчата, де хоч пройде.

— Ну то даси?

Олексій дивився вдалеч, вочевидь, щось пригадуючи:

— А впораєтесь?

Нінка випнула груди, гойднула ними, все одно, що зброю масового враження продемонструвала, і спитала:

— Сумніваєшся?

Олексій сплюнув:

— Згадав!

— Ну-ну… — всміхнулись і швиденько пішли у двір. Марна справа — вислуховувати хмільні спогади. Нащо? Натомість жіноцтво уміло хазяйнувало біля коня. Чорний красень вилискував боками, іржав у долоні й, здавалось, радів скорій дорозі. Господар зітхнув розчаровано, мовляв, баби, однак характер гору взяв. Адже бідолаха не полінувався і таки пошкутильгав до хати, довго вовтузився біля вікна, а вийшов, що нова копійка, переможно розмахуючи газетою.

— Осьдечки, дівчата. Я ж казав! Бачив я цю пику раніше. Ось.

Сусідки зиркнули на першу шпальту обласного тижневика. Мер Городового? Шоковано роззявили роти:

— Та невже?

— Перейбиніс?

— І що така цяця у нашому болоті забула?

— А може, теє? Схожий, га?

— Ну-ну, — Олексій вдоволено шкірив зуби, затискаючи в руках новенькі банкноти. Але щастя тривало не довго. Збагнувши, що й до чого, Галька зі швидкістю факіра висмикнула гроші з рук:

— Постраждалому віддамо.

Чолов’яга ледь не вдавився:

— Еге! Знайшла нужденних. Мер районного центру, ще й сусіднього. До нас ніяким боком. У них бабла хватає. Чуєш, Галю, не дурій. Моʼ, ще по селу побіжиш, щоби людоньки на ліки скинулись?

Жінка зітхнула, глянула спідлоба і повернула одну двохсотку.

— Тобі вистачить.

— А решта?

— Розкатав губу.

Нінка, аби припинити перерахунок несподіваного капіталу, хутенько ворота відчинила, коня вивела, на віз примостилася й гукнула щосили:

— Карету подано!

Галька й собі заскочила, обсмикнула спідницю і, відчуваючи, що на безпечній відстані, показала язика обуреному сусіду:

— Твою частку Оксані віддам. Отакечки.

Бідолаха зітхнув, однак змирився. А що лишалось? Тільки дивитись, як розмитим полем їде чорний кінь, а на возі, мов на палубі корабля, розхитуються дві жінки.

— Ет!

Сплюнув у траву. Милицею копирснув землю, розмірковуючи, куди заначку від жінки приховати, щоб не знайшла. Озирнувся подвір’ям, кишнув курей, котрі після дощу заходились шукати якоїсь поживи. Вилаяв кота, бо той влігся спати прямісінько на картуза, а потім до собачої буди дострибав і, не довго думаючи, ткнув відвойований капітал під дах собачої оселі, ще й Мартину звелів:

— Дивись мені, стережи пильно, бо коли що, я тобі… Але собака щасливо облизував підсунутий кулак і норовив стрибнути на спину.

— Цить, друже, цить. Ондечки Шурхіт гуляє. І ти хочеш, еге? Та добре… добре.

Ланцюг клацнув, і пес зірвався на рівні ноги, підіймаючи довкола себе дрібні бризки, проте вже за кілька хвилин повернувся назад безмежно щасливий. Господар гладив змокрілу шерсть і всміхався:

— Добре тобі, друзяко, еге? І я б з тобою гайнув, коли б міг… Ет.

Собака довірливо зазирав в очі.

— Хороший… Хороший. От тільки, Мартине, одного я не збагну. Що меру Городового від Шептулихи знадобилось, га? І ти не знаєш? Не знаєш. Бач, друзяко, живі теперечки до мертвих у гості ходять. Еге. А може, теє? Це у великих начальників нова розвага? Бо Семенівну вже сорок днів, як пом’янули, а вони все йдуть і йдуть…

***

Ліс зусібіч дивився на чоловіка. Сторожко. Угорі колихались велетенські маятники сосен, а біля землі вовтузились сутінки та волога. Він ішов у змоклих черевиках, чіплявся за траву й по-чорному крив і ліс, і село, і відьму. Над ним, мов прив’язана, літала чорна тінь й настирливо кричала:

— Кру-кру! Кру-кру… Кру-кру…

— Та пішов ти! Курка скубана.

Сплюнув. Оце встряв так встряв. Дожився. От якби хто коли сказав, що він, очільник двадцятитисячного міста, блукатиме хащами, аби з відьмою погомоніти, відправив би у найближче відділення психіатрії.

— Кру-кру…

Відволікся, не помітив у траві добрячу гілляку, перечепився і беркицьнувся прямісінько в суничні зарості. Біла сорочка вимастилась, у піджака відлетіло одразу три ґудзики, а отой, що лишився, тримався на ниточці, мов на пуповині.

— Паскудство…

Витер обличчя, на зубах заскрипіла земля. Твою дивізію… Здається, він по-справжньому вляпався, і куди далі йти, не знає, а темніє тут швидко.

І справді, ніч прямісінько між сосен замішувала чорнила й лила густо. Незабаром узагалі нічого не розгледиш. Це ж скільки він у цьому триклятому лісі блукає? Халепа. Дорогу загубив майже одразу, як зайшов, немов хто з-під ніг стежку висмикнув. Таки грається з ним відьма. Грається. Зараз він ладен був поклястися, що так воно є. Хоча в маячню про надприродне ніколи особливо не вірив. То чого поперся? А чого? Втратити останнє боїться. Еге. Боїться, аж памороки забиває. Та він не те що до відьми, за соломинку годен вхопитись, аби лишень хто розтовкмачив, що це таке діється і як порятуватися.

— Кру… — доносилось вже здалеку. От красава! Ворона обскубана й та кинула. Озирнувся, прислухався. Вітер хитає сосни десь угорі, тому здається, що темрява ворушиться. Моторошно — бр-р-р. Сам, як палець, посеред лісу. Ніч. Оце б лягти горілиць і заснути. А ні! Дірка тобі від бублика під ніс. Кляте безсоння мучить з добрих півроку, в печінки в’їлось. Ніч у прямому сенсі зненавидів. Бо вдень — справ по горло, дихати не дають, а ніч душу виймає, паскуда. Оце б зараз наковтався гидоти, їй-богу, і заснув вічним сном.

З думками треба бути обережним. Дуже. Ліс, все одно що підслухав, раптово розступився, Петрович не збагнув і як, а потім бац — і три хрести попереду вишикував.

— Оце мультики, — очі протер, а самому моторошно, холодок по спині туди-сюди, ноги ватяні. Звідки хрести? Де їм у лісі взятися? Крок вперед. Роздивитися б. Може, деревця молоді. Чого у природі не буває? Але ж ні, чітко вимальовуються обриси трьох могил. Хух.

— Удався день…

Спотикнувся, вилаявся. Треба по стежці. Он же, витоптано між могил. Барвінок плететься, наче рядно накинули на галявину. Щось всередині настирливо нашіптувало «не варто», але ноги самі рухались, тим часом мозок хаотично відшукував логічне пояснення. А може, залишки кладовища? Еге. Древнього. Наблизився, придивився, хоч у самого серце в грудях гупотить, аж нудить. Нічо. Він же дядько серйозний. Розбереться. Так. Дві могилки поряд. Еге. Та, що ліворуч, — свіжа, глину он дощем розмило. Значить, не залишки і не древнє, та й не кладовище. Всього три хрести, тільки третю могилу нащось віддаля викопали, поруч зламаний стовбур сосни лежить. Ти бач, яку лаву для відвідувачів облаштували. Якби телефон — і прочитати можна було б — хто, бо літери якісь…

— Кру-кру! — прокричало раптово і зовсім поруч, Петрович аж сіпонувся й інстинктивно присів на сосну. Густі сутінки непомітно запливли в темряву. Справжня ніч вкрила ліс, он і місяць повісила, за гілку перечепивши. Тривожно, аж у грудях шкребе. Поклав руку й почав масажувати. Де ти взялась, нечиста сило? Звести, надумала, еге.

— Вдавишся, — прохрипів, але серце прихопило добряче, аж заніміло зліва. Так і загнутись посеред лісу недовго, а шукати не одразу почнуть. Тьомич у лікарні з ногою. Напевно. А може, баби гроші в кишеню, а самі — на піч. Хоча Васильович є. Так той від робочої машини й кроку убік не ступить. Ет. Німці зі своїми інвестиціями вже у столицю давно гайнули, а на Городовому хрестик поставили, бо хіба ж так бізнес ведуть? От куди мер міста, а заразом (не для широкого загалу) власник цегельного заводу рвонув? Чого?

— Кру… — Птах примостився поруч. Всівся за два кроки від нього й сидить собі. Чекає? Щоб Петрович загнувся, еге? Нехороший птах крук. Вісник смерті.

— Шо всівся? Не діждешся…

У відповідь чоловіка скрутило. Гострий біль у грудях, як цвяхом прибив, не підвестись. Дихай… Заледве розідрав сорочку, хапонув повітря ротом, відчув, як пахне волога деревина й мох. Згори зривались поодинокі краплі, капотіли на груди та обличчя. Це, певно, вітер знову розходився. Отут, лежачи на поваленому стовбурі, біля самої землі, він поклястися міг, що чує гул від коріння.

— Кру…

— Та… вмовкни. Сконаю, тоді…

Птах тріпонув крильми й стрибнув ще ближче.

— Ждеш, еге? Ну, сиди. Жди, брат. Я оце теж жду, жду, а їй, Русьці моїй, не легшає… чогось.

Заворушився, дістав з кишені гаманця, розкрив, провів пальцем там, де було сховане фото дочки. Його не розгледіти, хай, але дівча перед очима й без того стоїть. Світловолоса, худенька, очі — водичка. Чисті. Йому все не до того було… Де там у очі зазирати, коли справ по горло, гориш у кріслі, все комусь щось треба. А оце, коли останнього разу провідував, вже й виходив, то Руся подивилась услід. Жалісливо подивилась, зашкребло в грудях, навіть вернутися хотів, але не зміг. Злякався. Чисті оченята. Значить, водичка.

— Гей…

Птах ворухнувся.

— Слухай, а давай махнемось, га? Я замість неї? Підійде?

Крук розправив крила, змахнув раз-вдруге й знову всівся.

— Не терпиться? І я не втерпів, коли писульку отримав. Еге. Десь вона тут була… Ось. Я ж усе до словечка запам’ятав, ти не думай. Еге… Від Шептулихи Марусі, Джерельне, хутір Лісовий. Твоя хазяйка?

Вітер стих в одну мить, наче припнули його. Тиша — Петровичу перехреститись закортіло, він навіть хрест золотий на грудях намацав.

— Твоя… Що вона у листі написала? Га? Що воно значить?

«Свіжі могили ритимуть. І кластимуть у землю найближчих».

Птах каркнув і злетів. Цього разу полетів біля самої землі. Повільно. Певно, розумів, що рухатись швидше гість не зможе.

***

Вона чекала на нього й запалювала свічки. Сім. Їх кількість ніби мала якесь особливе значення. Ставила тремтливі вогники на вікна, стіл, припічок, полиці. Затим, роздивляючись гру тіней, чесала довге волосся. Воно відросло за ці роки й закривало сідниці чорними хвилями. Густе. Красиве. Лискуче. Нині пахло ромашкою, чередою і хвоєю.

— Ось-ось прийде… Іде… — співала-нашіптувала. — Що ж це я забарилась?

Волосся заплела у косу, перев’язала травою, рушила до дерев’яної скрині, відкрила важке віко і дістала полотняну сорочку, квітками вишиту. Швидким рухом стягнула джинси, кофтину, оголила засмагле тіло, аж протягам гаряче стало, миттю пірнула в сорочку, пояском червоним підперезалась і стала посеред кімнати, як намальована. Тихенько капці скинула й босоніж на долівку, завіси скрипнули — і ноги в росу.

— Кру-кру… Кру-кру… Кру-кру…

— Тут уже? Тут. Веди.

Спершу гість наштовхнувся на колодязь, намацав на цямрині відро і зрадів, витягнув повнісіньке, опустив голову, жадібно ковтав воду, доки не напився досхочу. Смачна водиця. Це якщо колодязь у лісі є, то й люди мають бути. Озирнувся й вкляк:

— Твою дивізію… — неслухняними пальцями нащось почав застібати сорочку, а в голові думкам тісно. Хто така? Одяг чудний, ще й крук на плечі вмостився он і не ворухнеться. Вогні горять. Свічки, видно. Відьма, чи що? Але ж Шептулиха старою мусила бути. Тьомич же розповідав, що баба. Підходити ближче чи ні? Мара лісова, прости Господи. Хоч би слово сказала, а то, моʼ, — як їх? — галюцинації почались. Твою дивізію… Пропадати, так з музикою — і бовкнув перше, що спало на думку:

— Мені б до Марії Семенівни. Шептулиха. Знаєш таку? Кажуть, хата її десь тут…

Дівчина всміхнулась. Микола знав, що всміхається, хоча роздивитись, як слід, не міг. Аж мороз поза шкірою.

— Рано тобі туди.

Воно ще й дурне якесь:

— Куди?

— До баби Марусі рано. Хоча… ти був біля неї, тільки біда — не сподобалися гостини.

Чоловік геть нічого не зрозумів.

— Не бачив я нікого.

— Чому?

Таки дурна. Нісенітницю городить і регоче.

— Не зустрів я нікого, жодної душі живої.

— Живої — так. Мертві зачекались.

Петрович сіпонувся. Нечисте. Точно. А може, з секти якої? Чи він зовсім тю-тю. Ех. І нащо було золотий ланцюг з хрестиком на шию чіпляти? Либонь, цяцька й годі. Ще аби срібний, з монастиря, а то пропаде, як хлопчак. Згубить його чортиця.

— Ти… хто?

Дівчина сміялась. Уже не криючись. У Петровича від того сміху спиною холодок пішов, у роті пересохло, жижки трусяться. Стоїть. З місця ані руш. Але химерниця сама підійшла. Боса. Коса зіллям пахне, аж памороки забиває. Дивиться. Крук на плечі вовтузиться.

— Убивця.

Петрович і не знав, що в нього серце так гупати може. В груди мов бубон засунули: «Бум-бум, бум-бум!»

— Хто?

— Ти і я.

Дурдом на виїзді, їй-богу. Чого це він, питається, вислуховує маячню всяку, га? Хіба своїх мало? Он, і без цієї малої божевільних — половина міста.

— Вони вже своїх поховали, ти на черзі.

Еге, хрінові твої діла, дєточко. Точно схибнута.

— Хто поховав? Кого?

— Сам знаєш. Друзяки твої. У землю найближчих поклали. Правда?

Петровича що струмом пройняло, здалося — мить, і сповзе прямісінько під ноги дияволиці. У найближчих друзів справді свіжі могили стоять рядочком, і в нього дві є. На черзі ще одна може бути…

— Це… ти листа надіслала?

— Я б цього не робила, якби не покійниця. Не змогла відмовити.

— Хто покійниця?

— Ніби розумний, а що дитина. Марія Семенівна Шептулиха. Дружина лісника.

— Якого лісника?

— А того, чия могила в лісі, бо ліс — дім для душі…

Микола ледь не сплюнув спересердя, але стримався про всяк випадок…

— Плутаєш, дівко, щось… Марія Семенівна Шептулиха з Тьомичем… помічником моїм три дні тому розмовляла.

Дивачка знизала плечима, аж крук заворушився, навіть крила розправив, щоб втримати рівновагу. Дівча лагідно заговорило до птаха:

— Ш-ш-ш… Втомився? Відпочити хочеш? Хороший…

— Ти чуєш? Тьомич зустрічався з нею тут. Вона упросила, щоб мене привів.

Дівчина зітхнула:

— Чиста душа… Уберегти мене хоче. Ходімо.

— Куди?

— До хати.

— Нащо?

— Гріхи рахувати…

— Твою дивізію! Дістала. Ти, мала, або хильнула, або курнула. Проспись піди.

Дівчина, притримуючи птаха на плечі, слухняненько рушила до хати, вже на порозі спинилась і прошепотіла вкрадливо:

— Дочці твоїй гірше. Їй там не допоможуть. Марно стараються.

Петрович кліпав, мов дитя. Що це? Як це? Звідки?

— Твою…

Лісова самітниця гірко зітхнула:

— Плату завжди беруть чистими…

Нестямився, як біля неї опинився, вчепився за плечі й трусить. Здоровезний мужик, і вдавити може, а зупинитися несила:

— Що тобі від моєї дочки треба? Кажи!

— Кру-кру! Кру-кру! Кру-кру!

Птах зірвався й кричав у нічному небі, немов кликав на допомогу. Дарма. Дівча дивилось прямісінько в очі — без тіні страху, хоч би м’яз який сіпнувся, зате його ноги опору втрачають, от-от упаде.

— Сам винен. В усьому винен сам. Від людей сховаєш, а правда все одно знайде… І забере найдорожче.

Чоловіку забракло кисню. Серце. Голку встромило — аж іскри креше. Дихати… важко. Дівка бачить, а не спиняється, навпаки — шепоче біля самого вуха, і задуха сильнішає.

— Знаєш, у чому рятунок? Та де тобі знати… Скажу і не зрозумієш… Вина має стати провиною.

— Відьма… — прохрипів.

— Якщо тобі до вподоби, то хай…

— Бісове поріддя…

— Годі. І без того накликав. Спати треба. До світанку три години лишилося, — сказала й пішла до хати, лише босі п’яти й окрайці червоних маків на сорочці майнули.

А він лишився. І що дивно, відпускати почало. Потроху, правда. Підвестися бракувало сил, тому сів, обпершись спиною об ґанок, очі — в нікуди, руками груди масажує. Просвітліло, кажись.

— Твою дивізію…

***

Микола Петрович Перебийніс, мер міста Городового, прокинувся від лоскоту. Дрібна комашка повзала по долоні туди-сюди, а десь поруч жебоніла у відрі вода. Шия затерпла, спину ломило. Чоловік повільно розплющив очі, й ранкове проміння одразу ж пронизало зіниці. Зіщулився, потягнув руку й повернув голову на звук. Біля стовбура височезної сосни стояло дівча. Смугастий светр, рвані джинси й червоні кросівки якогось дитячого розміру, а ще грива волосся, зібраного докупи яскравою бабкою зі стразів. Дівчина набирала у складені долоньки воду й вмивалась. Шкода, що він не міг бачити обличчя, адже незнайомка стояла спиною. Микола Петрович спробував підвестися, по тілу забігали зграї мурах. Судома. Та воно й не дивно. Виявляється, впливовий чиновник заснув прямісінько на порозі відьмацької хатини. Зморщився. Вилаявся подумки. Чи наснилось, чи справді було? Та й спробуй пригадати все, коли голова тріщить, наче по черепку хто тріснув.

— Прокинулись?

Микола Петрович здригнувся. Незнайомка обернулась і дивилася темними очиськами, аж незатишно стало. На її засмаглому обличчі завмерли крапельки води, а он кілька зібрались докупи і наважились сповзти нижче — красивим вигином шиї. Дівчина легким рухом витерла вологу. Лляний рушник майнув вишивкою, і чоловік мимоволі сіпнувся. Вишивка вчора була… на відьмі. А це дівка та й годі. Он джинси драні. Модні.

— Треба було до хати йти спати, бо спина болітиме.

—?..

— Мовчите, то й мовчіть. Мене Інгою звуть.

Дівчина почепила рушник на обрубану гілку й запитала:

— Снідати будете? Часу мало. По вас їдуть уже.

— Хто?

— Ваші.

— ?.. Хто ти така?

— Ніхто. Гостя лісу, — і пройшла повз, ранок хитнувши.

Микола Петрович підвівся, спробував обтрусити землю й соснові голки. Он і за пазухою. Красень — пожмаканий, по вуха у землі, ґудзики відірвані, краватка на спині теліпається. Вилаявся й пішов до ручного умивальника, зиркнув у невеличке люстерко.

— Твою дивізію… Пика, що у чорта.

Зітхнув, набрав повні пригорщі води і плеснув у обличчя, провів за шиєю, трусонув головою.

— Ану… зібратись! Перебийніс удар уміє тримати.

Добре було б ще дізнатися чий? Сплюнув прямісінько у траву, розполохав мурашок, і вони забігали по своїх крихітних стежинках. Оце ступиш — і зникне світ мурашиний. Певно, щось схоже відбувається і зі світом людей. Хтось десь смикає за мотузки чужих доль з певним умислом. А його нитки взагалі вузлом зав’язали — хіба зубами роздереш.

— Інга, — вимовив уголос, ніби смакуючи ім’я. Чомусь не зникає відчуття, що він бачив її… Вже. Колись. Певно. А може, то ніч. Уночі — що? І не таке приверзеться.

— Так йдете? — у вікні з’явилася.

— Іду.

Хатинка заскрипіла, мов сварлива старенька, однак впустила. Не побігла по лісу, кудкудакаючи, як ото в казках дім баби Яги. Звичайна хатина. Маленька. Сіни травою пахнуть. Чи сіном? А кімната одна. Стеля низька, ще трохи — і його макітри торкнеться. Наче падає. Он і вікна при самій землі. Стіни білені. Піч ліворуч від дверей. Дух теплий іде. Це мала піч витопила? Чудасія. Крок ступив уперед, стара підлога заскрипіла. Голову підняв, а звідусіль — рушники, рушники, рушники. Біля протилежної стіни, в кутку, стіл стоїть. Ого! Зі справжнього дерева витесаний. Уміло. Добротний стіл, хоч і старий, видно. А господиня ловка. Скатертиною застелила. Білою. На скатертині — глиняна чашка, поряд хліба окраєць, яйце, цибулина зелена. Сніданок, значить. А де ж сама поділась?

Відчув рух, озирнувся. За грубкою, яка вмостилась посеред кімнати і умовно відділяла спальну зону, стояло залізне ліжко. Ти диви! Він такого і в музеях не бачив. З кованими бильцями, і не просто кованими, а квітки якісь, листя, ягідки. Панське, їй-богу. Величезне. Скільки ж воно місця займає? Ще й периною вкрите. З пуху. Подушки — взагалі що хмарини. Дівчина до його персони навіть не озирнулася, стояла спиною і вміло давала тому багатству лад, заправляючи постіль. Але Петрович і про неї забув, і про ліжко, і про долю свою нещасну, бо на стіни глянув і рота роззявив:

— Твою дивізію…

Розмальовані від підлоги до стелі вони вражали найвибагливішу уяву. Петрович цим якраз не дуже вирізнявся, тому, як донька казала, в осад випав, щелепи підбирати треба. Чого тільки на стінах не було! Квіти, птахи, метелики, силуети людей, моря окраєць, мушлі, дерева, хата під стріхою, а он… Ейфелева вежа. Точно. Ота, що в Парижі. Один в один. Здуріти!

Юна господиня розпушила останню подушку, вмостила біля стіни, озирнулась й рукою в бік столу махнула:

— Сніданок.

— Чудасія… — вимовив, а у самого думки тарганами в голові рояться. — Інго, чуєш, вночі… то ти була, еге?

— Ні. Близнючка, яка душею зветься. Я. Та ви їжте. Не бійтесь, труїти не стану.

Спантеличений, сів й одразу ж відчув, як запахло свіжим хлібом, а рум’яна скоринка взагалі підморгувала-припрошувала, мовляв, скуштуй, спробуй. А що як і справді спробувати? Не їв же другу добу, бо не до того було. Шлунок заскавчав. Ай, була не була. Що втрачати? Відкусив і зразу ж очі заплющив… від задоволення. Ба! Домашній хлібець. Яйце з сіллю, сік цибулі, пару ковтків молока. Це тобі не з магазину. Молоко молоком пахне. Випив, обтер білі вуса долонею й здивувався, мовляв, де тут корова схована? За якою сосною? Дівчина сіла поруч на старенький стілець, відкинула пасмо волосся з обличчя, глянула:

— Не бійтесь. Крука не дою, а молочко з Джерельного. Смачне, цілюще. Куштуйте сміливо. Та і свіженьке ось-ось підвезуть.

— Кру-кру!

— О, вже їдуть.

— Хто?

— Рятівники. Вас рятувати їдуть… від химерниці.

Петрович утомився дивуватись. Хто вона? Як це відбувається? Незрозумілі слова, дивні вчинки, одяг, будинок, крук ручний… Якщо чесно, то в нього взагалі відчуття, що все це — не насправді… Однак навіть тут, у цьому чудернацькому маренні, йому обов’язково треба дізнатись про те, що мучить. І він спитав, ухопивши за руку, немов самітниця лісова втекти збиралась:

— Ти скажи… звідки про Руслану дізналася? З газет?

Господарка всміхнулась, правда гірко.

— Хороша у вас дівчинка. Справді… хороша. Легені у неї горять, випікає зсередини, повітря бракує.

Зблід. Як? Звідки? Дівчина далі вела:

— Не допоможуть їй у клініках.

— Чому?

— Бо хвороба така. Відплатою зветься.

— Що?

Дивилась — душу нанизувала на вістря біди. Та бачив він колись ці очі. Бачив. І погляд судомний. Тільки де? Коли?

— Чужий гріх її наздогнав.

— Чий?

— Батьків.

Долівка хитнулась під ногами. Твою дивізію…

— Мій?

Кивнула і посміхнулась. Інакше. Від усмішки цієї лячно стало. Холод у ногах, а вогонь у грудях.

— Який?

— Багато їх у тебе… Позичати можна. Сам зрозумієш. Скоро.

— Кру-кру!

Визирнула у вікно.

— Збирайтесь. Час.

Чоловік і собі подивився. Встиг помітити недопалок свічки на облущеному підвіконні, а потім нічогісінько збагнути не міг.

З-за сосен спершу з’явився чорний кінь, за ним — віз, а на возі баби у хустках, що квітки барвисті. Між квіток, по вуха в сіні, колихався його персональний водій Васильович і хвацько підкручував вуса, пускаючи бісики то одній молодиці, то другій. Жіноцтво цвіло й пахло, ледь пісень не співало… весільних.

— Нінко, гальмуй.

Пишногруда Нінка вчепилась у віжки:

— Тпру-у-у, Шурхіт. Приїхали.

Васильович усміхався і, певно, вже й думати забув, куди їхав, за ким, нащо. Його ідилію порушила друга квіточка Галька:

— Ось де Шептулиха жила, бачте? А теперечки дівка тут господарює. Тільки… глядіть, дивна вона, чудна.

Васильович сопів, роздивляючись хатину, що гриба-поганку.

— А тут жити можна?

Нінка шкірила рівні рядочки зубів:

— Отож. Ні світла, ні газу. Дев’ятнадцяте століття.

— А… звуть як химерницю вашу?

— Яка ж вона наша? Дика дівка. Інгою кличуть. А прізвища, їй-богу, не знаю. Галько, а ти?

— Еге. Та вона ж приблуда. Не з наших. Звідки? Це хіба у сільського голови спитати. Томка, здається, персональними даними цікавилась.

— Кру-кру!!!

Жінки, мов за командою, позадирали голови, а Васильович сплюнув у свіжу калюжу:

— Знову він. Крук цей.

— Еге. Аж мороз шкірою.

— Свят! Свят! Свят! Захисти і помилуй від нечисті.

— Здоровенькі були, тітко Галю. І вам, Ніно, не хворіти.

Жінки з переляку ледве з воза не зіскочили.

— І тобі день добрий.

— Інго, теє… Ми у справі. До тебе цієї ночі подорожній не прибився часом? Важний мужчина. Аж із Городового.

Дівчина всміхалась:

— Еге. Але на возі он гарніший качається. Нащо вам мій?

Галька сопла під носа:

— Отож… Попереджали ми, що чудна дівка. Ось вам і маєш…

Інга підійшла ближче, торкнулась густої гриви коня, і той вдоволено захрипів у крихітну долоньку. Васильович тим часом намагався з воза зіскочити, а дівча зиркнуло на нього з-під чорних брів й прошепотіло-виспівало:

— Тобі кермо треба кинути. Стережись заліза.

Заблимав і голову в плечі увібрав з несподіванки.

— А онуку перекажи, щоб з травичкою зав’язував. Бо ніхто не порятує. Ні гроші, ні зв’язки твої. Згине хлопець.

Васильович ще глибше у віз пірнув, за сіном й не видко бідолахи. Якби не баби, то хтозна, щоб та відьма йому заподіяла, та жіноцтво встряло вчасно:

— Інго, ти кажи, де гостя поділа.

— Еге.

Дівчина стенула плечима, і бабка у волоссі сонячні зайчики пустила ледь не на все подвір’я. Чи ж бо галявину? Бо яке в лісі подвір’я? Загорожі й тієї нема.

— Снідає гість ваш. Заходьте.

Захитали головами:

— Сама клич.

— Еге. Чого ми по чужих хатах вештатися будемо?

Інга в долоні сплеснула, а з верховіття каменем упав птах, залопотів, вітер здійняв і на плече всівся.

— Кру-кру…

— Та ну тебе, дівко, з твоїми фокусами.

Васильович від побаченого плямами вкрився й давай телефон шукати в кишені, якби ще руки не тремтіли.

— Ти теє… Як тебе?.. Інго, не жартуй. Микола Петрович справ має — по горло. Знаєш, які люди на нього чекають? І не снилось тобі навіть.

— А мені сни сняться, не люди.

— Тьху! Миколо Петровичу! Де ви? Миколо Петровичу!

З хати справді вийшов шеф. От тільки ніби не такий, як був. Ото біда!

— Чого репетуєш?

Та ні. Такий, як завжди. Хух. Чолов’яга біг-котився від воза до шефа, телефон мобільний протягуючи, мов білий прапор у бою.

— Тьомич просив, щоб негайно передзвонили. Негайно.

— Що ж ти мовчиш. Давай. Алло…

— Петровичу, де ти подівся?

— Що у тебе?

— З клініки дзвонили. Ще вчора.

Помітно зблід, спитав, хоч відповіді, гірш убивці, боявся:

— Що?

— Русі гірше. Треба вирушати, я квитки забронював. За три години виліт.

Чоловік стискав телефон і не кліпаючи дивився на химерницю.

— Васильовичу, де машина?

— Так… теє. В Джерельному. А сюди на ній — ніяк. Дороги розмило.

Жінки стривожились:

— Так довеземо. Сідайте.

— Шурхіт у нас — ого-го! Миттю домчить.

Поважний керманич падав у сіно, як у провалля, а в голові гуло одне-єдине ім’я «Руся!»

***

В Ізраїлі стояла спека. Тель-Авів нагадував чашу, переповнену гарячим повітрям. Напевно, Руслана не могла бачити міста. Вона, імовірніше, відчувала його незриму присутність. Те, як воно рухається, наповнюється юрбою людей і колонами машин, як вітер дрімає у пальмах і тихцем, аби ніхто не помітив, ховається у порожніх мушлях на узбережжі, а море… Їй найбільше кортіло побачити море. Середземне. Воно їй навіть сниться. Щоночі. І так дивно, сон завжди однаковий. Руся стоїть біля нічної води. На ній — довгий сарафан, аж до п’ят, і п’яти босі. Руся це точно знає, адже завжди прокидається… у тому місці, коли її ноги лиже суцільна темрява, а в обличчя дихає щось велетенське й солоне. Може, це воно і є… Середземне море? Правда, зранку відчуття, наче бачилась із невидимим ворогом, а у Русланчиному випадку — це хвороба легень. Гамартома.

Треба ж, звучить все одно що нічне жахіття. Хоча перекладається просто й лаконічно — дефект. Отака вона, Руслана, дефективна. З самого народження. Правда, дізналася про вроджену аномалію аж у сімнадцять. Буває, і пізніше дізнаються. Принаймні так лікар казав. Руся, приміром, флюорографії ніколи не робила — не доводилось, хоча з бронхітів не вилазила. «Переросте» казали, а батьки щороку на море возили… Чорне. Задишка? Турбувала час від часу. Проте з Русьчиним гемоглобіном непритомніти можна тричі на день, що вже про задишку говорити. Минеться. Ну, боліло іноді в грудях зліва. А в кого не болить? «Втюрилась, еге? Зізнавайся, в кого?» Руся відмахувалась і від уявного сердечного болю, і від настирливої однокласниці Свєтки, для якої звичайна чихачка — вияв неземної пристрасті, як мінімум. А потім… Потім сталося те, що сталося.

Був урок фізкультури. Ранок, сонце. Їх уперше вивели на стадіон — складати залікові нормативи з бігу. Руся памʼятає, що кущі бузку поблизу стадіону вже мали повні пазухи бруньок, а залишки снігу де-не-де повільно стікали водою. Весна. Хтось із хлопців піджартовував над дівчачим гуртом, що ті схожі на зграйку папуг, яких необачно випустили з клітки. Особливо дісталось Свєтці — вона вміла вирізнитись бомбезним макіяжем.

— Хлопці, зараз папужка злетить. Дивіться! Ців- ців-ців…

Але Свєтка не побігла, відмазалась критичними днями, як завжди. Русьці теж не хотілося, і недарма. Забіг планувався на довгу дистанцію, у три кола, а вона ніколи таких не любила — «здихляччя» далеко не забіжить. Власне, далеко і не довелось, бо вже на другому колі раптовий кашель склав навпіл і Руська почала харкати кровʼю. Вона корчилась на біговій доріжці, наче пришпилена недолуга гусінь, ані вдихнути, ні слова вимовити, довкруж юрмились перелякані однокласники, навіть Свєтка Попова прибігла, забувши про свої критичні дні:

— Русь… ти чого? Русько…

У Івана Петровича, вчителя «глибоко» пенсійного віку, зрадницьки тремтів голос і… пальці — з першого разу не вдалося… викликати швидку. Господи, де воно все поділося? Уроки, домашка, приколи однокласників. Зжерла хронічна болячка і не вдавилася.

Спершу необхідно визначити ступінь загрози. Про це торочили геть усі спеціалісти, наче зомбовані. Виявляється, з деякими доброякісними пухлинами живуть усе життя. Правда-правда. Що ж. Визначали… і тут, і там, і сям — чотири лікарні змінили, включно зі столичними. Руська тільки й встигала діставати й ховати зубну щітку та гребінець, а домашні капці «жили» в рюкзаку поруч із косметичкою й підзарядкою для мобільника зо два тижні точно. Здавалося, дрібниці, з ким не буває. Наковтається пігулочок, отримає в одне місце те, що треба отримати, походить у фізкабінет — та й по всьому, життя триває, весна квітує. А потім… одного ранку Руслана її побачила — круглу таку плямку з гладенькими, майже ідеальними краями, ніби циркулем хтось накреслив — і все, тієї ж секунди відчула — серйозно. Лікарям було куди складніше визначитись:

— Оперувати.

— Не варто.

— Додаткове обстеження покаже. Консиліум призначити на п’ятницю.

Якби ж то. П’ятниця змінювалась понеділком, той перетікав у вівторок, згодом була середа і четвер, і знову п’ятниця. За неповних два тижні кількість оглядів перевищила цифру, котру Руслана Перебийніс ретельно накопичувала протягом сімнадцяти років життя, й зрештою хвора почала заплющували очі щоразу, як поверталася ручка дверей її палати. А потім батькові порадили обрати котрусь із провідних ізраїльській клінік. Найоперативніша відповідь прийшла із сонячного Тель-Авіва. Ось такий тобі «гарячий» тур.

— Круто… — констатувала Ліза, п’ятнадцятирічна сусідка по київській палаті, й тихо додала: — хоч море побачиш.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.