Загадка «Блакитного потяга»

АґатаКрісті

Розкішний «Блакитний потяг» прибуває на Французьку Рив’єру. Аж раптом спокійне курортне місто сколихує жахлива звістка: у поїзді було скоєно вбивство. Задушеною у власному купе знайдено Рут Кеттерінґ, доньку відомого американського мільйонера. Коштовності вбитої безслідно зникли. Поліція губиться у здогадах: хто міг вчинити цей злочин? Чоловік жертви, Дерек, який напередодні вбивства вийшов із купе дружини? Чи, може, коханець Рут — шахрай, який називає себе графом де ля Рошем? Лише легендарному детективові Еркюлю Пуаро до снаги встановити, хто з цих двох справжній вбивця. А що, як розслідування вкаже на ще одного підозрюваного?..

Аґата Крісті

Загадка «Блакитного потяга»

Роман

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2019

AGATHA CHRISTIE, POIROT and the Agatha Christie Signature are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

The Mystery of the Blue Train © 1928 Agatha Christie Limited. All rights reserved

Translation entitled «Загадка “Блакитного потяга”» © 2019 Agatha Christie Limited. All rights reserved

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2019

ISBN 978-617-12-7342-9 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Крісті А.

К82 Загадка «Блакитного потяга» : роман / Аґата Крісті ; пер. з англ. А. Зорницького. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 320 с. — (Серія «Легендарний Пуаро», ISBN 978-617-12-6900-2)

ISBN 978-617-12-6870-8

ISBN 978-0-00-812948-4 (англ.)

Розкішний «Блакитний потяг» прибуває на Французьку Рив’єру. Аж раптом спокійне курортне місто сколихує жахлива звістка: у поїзді було скоєно вбивство. Задушеною у власному купе знайдено Рут Кеттерінґ, доньку відомого американського мільйонера. Коштовності вбитої безслідно зникли. Поліція губиться у здогадах: хто міг вчинити цей злочин? Чоловік жертви, Дерек, який напередодні вбивства вийшов із купе дружини? Чи, може, коханець Рут — шахрай, який називає себе графом де ля Рошем? Лише легендарному детективові Еркюлю Пуаро до снаги встановити, хто з цих двох справжній вбивця. А що, як розслідування вкаже на ще одного підозрюваного?..

УДК 821.111

Перекладено за виданням:

Christie A. The Mystery of the Blue Train : A Novel / Agatha Christie. — London : HarperCollins, 2015. — 316 p.

www.agathachristie.com

Переклад з англійської Андрія Зорницького

Дизайнер обкладинки Євген Вдовиченко

Двом видатним членам О. В. П. [1] — Карлотті та Пітеру

Розділ перший

Чоловік із сивиною

Наближалася північ, коли площу Конкорд перетнув якийсь чоловік. Попри добротне хутряне пальто, яке огортало його кощаву фігуру, було в ньому щось напрочуд кволе й жалюгідне.

Такий собі недомірок зі щурячою фізією. Чоловічок, про якого ніхто не сказав би, наче той може відігравати помітну роль або досягти високого становища у будь-якій царині. А все ж, дійшовши такого висновку, спостерігач би неминуче помилився. Бо цей чоловічок, хоч який мізерний і непримітний на вигляд, відігравав визначну роль у долях світу. В імперії, де правили пацюки, він був серед них королем.

І навіть о такій порі в амбасаді очікували на його повернення. Але спершу він мав покінчити з однією справою — дільцем, про яке в посольстві офіційно не знали. У місячному світлі зблиснуло бліде, різке обличчя. Тонкий ніс мав невеличкий натяк на горбинку. Його батько був польським євреєм, кравцем-поденником. І справа, яка вивела сина надвір цього пізнього вечора, припала б старому до смаку.

Чоловічок вийшов до Сени, перетнув міст і опинився в одному з найменш респектабельних паризьких кварталів. А там зупинився перед високим, занехаяним будинком і піднявся у квартиру на п’ятому поверсі. Заледве постукав у двері, як їх відчинила жінка, яка вочевидь очікувала на його появу. Вона не привіталася з ним, але допомогла зняти пальто й провела в кімнату, умебльовану з дешевим шиком. Приглушене брудним рожевим абажуром, електричне світло пом’якшувало, але не могло приховати ані товстого шару грубого макіяжу, ані широких монгольських вилиць на її обличчі. Як щодо професії, так і національності Ольги Демірової сумніватися не доводилося.

— Все гаразд, маленька?

— Все гаразд, Борисе Івановичу.

Кивнувши, той пробурмотів:

— Хвоста за мною ніби не було.

Але в його голосі бриніла тривога. Він підійшов до вікна, злегенька розсунув фіранки і обережно визирнув назовні. А відтак різко відсахнувся.

— На тротуарі навпроти — двоє чоловіків! І здається мені… — Він змовк і заходився гризти нігті: мав таку звичку, коли нервував.

Росіянка похитала головою — неквапливо й заспокійливо.

— Вони стояли там іще до вашого приходу.

— А все ж у мене таке враження, наче вони стежать за будинком.

— Можливо, — байдуже погодилася та.

— Але ж тоді…

— То й що? Навіть коли вони і знають — на хвіст же упадуть не вам.

На його губах промайнула жорстока посмішка.

— А й правда, — погодився він.

Хвилину-другу в задумі помовчав, а відтак зауважив:

— Цей клятий американець здатен подбати про себе не гірше за інших.

— Схоже на те.

Чоловік знову підійшов до вікна.

— Серйозні хлопці, — промимрив він зі смішком. — І, боюся, добре відомі поліції. Ну-ну, братці апаші[2], вдалого полювання.

Ольга Демірова похитала головою.

— Якщо цей американець і справді такий, як про нього подейкують, двійку полохливих бандюг тут не впоратись. — Вона помовчала. — Цікаво…

— Що?

— Нічого. Просто двічі за вечір вулицею проходив якийсь чоловік — чоловік із сивиною.

— То й що?

— А те. Проходячи повз цих двох, він впускав рукавичку. А один з них піднімав її і повертав господарю. Заяложений прийом.

— Ти хочеш сказати… що той чоловік із сивиною… їх і найняв?

— Щось на кшталт цього.

Візитер розтривожився й занервував.

— А ти певна, що пакунок на місці? Цілий і неушкоджений? Про це забагато базікали… просто страх як багато.

І знову заходився гризти нігті.

— Погляньте самі.

Схилившись над каміном, вона спритно розгребла вугілля і з-під нього, з самої середини, з-поміж клубків зіжмаканих газет дістала довгастий, у брудну ж таки газету загорнутий сувертень і простягнула його чоловічкові.

— Винахідливо, — сказав той, схвально кивнувши.

— Квартиру обнишпорювали двічі. Навіть матрац на ліжку розпороли.

— От я й кажу, — промимрив він, — забагато базікали. Усі ці спроби набити ціну були помилкою.

А сам тим часом розгорнув газету. Всередині виявився невеличкий пакунок, замотаний у коричневий папір. Його він, звісна річ, теж розгорнув, перевірив вміст і швидко загорнув назад. Чоловічок саме закінчував, коли різко задзеленчав електричний дзвінок.

— А цей американець пунктуальний, — сказала Ольга, кинувши погляд на стінний годинник.

І вийшла з вітальні. А за хвилину повернулася, ведучи незнайомця — кремезного, широкоплечого чоловіка, чиє заокеанське походження було очевидним. Його проникливий погляд ковзнув із однієї на іншого.

— Мсьє Краснін? — увічливо поцікавився він.

— Це я, — сказав Борис. — Мушу перепросити за… незвичність обраного місця зустрічі. Але секретність понад усе. Я… мені за жодних обставин не можна виявитися причетним до такої справи.

— Он як? — не менш люб’язно перепитав той.

— Ви ж бо дали слово — чи не так? — що жодна з подробиць продажу не розголошуватиметься. Це одна з умов нашої… трансакції.

Американець кивнув.

— Із цього приводу ми вже порозумілися, — байдужим тоном промовив він. — Тож чому б вам тепер не показати товар?

— А гроші — асигнаціями — у вас із собою?

— Так, — відповів той, не роблячи, однак, жодної спроби пред’явити їх.

Якусь мить повагавшись, Краснін жестом вказав на невеличкий сувертень на столі.

Американець узяв його та розгорнув паперову упаковку. А вміст підніс до електричної лампочки, де піддав украй ретельному огляду. Вдоволений результатом, він дістав із кишені товстий шкіряний гаманець і, вийнявши звідти пачку банкнот, простяг своєму візаві. А той ретельно їх порахував.

— Усе правильно?

— Так, дякую, мсьє. Все гаразд.

— Атож! — відказав американець. І недбало сунув коричневий пакуночок до кишені. Він уклонився Ользі. — Добраніч, мадемуазель. І вам, мсьє Красніне.

І вийшов, зачинивши за собою двері. Двійко тих, хто залишився в кімнаті, зустрілися поглядами. Чоловік облизав пересохлі губи і пробурмотів:

— Цікаво, чи дістанеться він до готелю?

Обоє, не змовляючись, повернулися до вікна. І саме встигли побачити, як унизу американець вийшов із під’їзду, звернув ліворуч і жвавим кроком попрямував вулицею, жодного разу не озирнувшись. Із дверної пройми навпроти вислизнули дві тіні й безшумно подалися назирці. Переслідувачі та переслідуваний розчинилися в темряві. Першою заговорила Ольга Демірова.

— Дістанеться живий і здоровий, — сказала вона. — Вам нема чого хвилюватися — хоч за нього, хоч сподіваючись на протилежне.

— Чому ти так гадаєш? — запитав зацікавлений Краснін.

— Чоловік, що нажив стільки грошей, як він, ніяк не може виявитися дурнем, — відповіла Ольга. — До речі, про гроші…

І значуще глянула на нього.

— Га?

— Мою частку, Борисе Івановичу.

Краснін із деякою неохотою простяг їй дві банкноти. Та кивнула на знак удячності, але без жодних емоцій, і заховала гроші за підв’язку панчохи.

— От і добре, — вдоволено зауважила вона.

Той з інтересом подивився на неї.

— Невже тобі не шкода, Ольго Василівно?

— Шкода? Чого?

— Того, що зберігалося у тебе. Бувають жінки — і, гадаю, їх більшість, — які від таких речей просто божеволіють.

Та в задумі кивнула.

— Так, тут ви маєте рацію. Більшість жінок втрачають через них голову. Але я — ні. Мені от тепер цікаво… — і змовкла.

— Ну-ну? — зацікавлено запитав співрозмовник.

— Американець залишиться цілий — так, цього я певна. Але потому…

— Га? Про що ти?

— Він, звісно, подарує їх якійсь жінці, — замислено промовила Ольга. — І мені цікаво, що ж станеться далі…

Вона здригнулася, немов у нетерплячці, і підійшла до вікна. Аж раптом скрикнула й гукнула свого товариша.

— Погляньте, он він знову йде вулицею — ну, той чоловік.

Обоє задивилися вниз. Там прогулянковою ходою простувала струнка, елегантна фігура. На ній були циліндр-шапокляк і плащ. Коли вона проходила повз вуличний ліхтар, його світло вихопило з темряви пасмо густого сивого волосся.

Розділ другий

Мсьє маркіз

Чоловік із сивиною йшов собі далі — неквапливо і, схоже, не зважаючи на оточення. Звернув у провулок праворуч, тоді ліворуч, час від часу мугикаючи під ніс короткий мотивчик.

Зненацька він завмер на місці й прислухався. Бо почув певний звук. Неначе десь лопнула шина чи, можливо, стріляли. На якусь хвильку його губи склалися в дивну посмішку. А відтак чоловік продовжив свою неспішну прогулянку.

Звернувши за ріг, він натрапив на сцену якоїсь активності: представник закону занотовував щось у записнику, а довкола стовбичили кілька спізнілих перехожих. В одного з них сивочолий увічливо поцікавився:

— Щось сталося, так?

— Mais oui[3], мсьє. Двійко апашів підстерегли літнього американського джентльмена.

— Але обійшлося без крові?

— О, так, — засміявся чоловік. — Той американець мав у кишені револьвер і, перш ніж вони встигли напасти, послав у їхній бік кілька куль — настільки впритул, що ті сполохалися й накивали п’ятами. А поліція, як завжди, прибула надто пізно.

— Он воно що! — видобув цікавий.

На його обличчі, однак, не відбилося жодних емоцій.

Незворушно й байдуже продовжив він свій нічний променад. Незабаром перетнув Сену й опинився у фешенебельнішій частині міста. А ще за якихось двадцять хвилин зупинився перед одним із будинків на тихій, аристократичній вулиці.

Крамничка — а там містилася саме вона — з вигляду була скромною і без претензій. Торгівець бо антикваріатом Д. Папополус зажив настільки гучної слави, що жодної реклами не потребував, та й, власне, бізнес його здебільшого провадився під прилавком. Він мав у власності розкішну квартиру з видом на Єлисейські Поля, і було б слушно припустити, що о такій порі його радше можна знайти там, ніж на робочому місці, але чоловік із сивиною здавався впевненим в успіху, коли натискав на непримітно розташований дзвінок, спершу кинувши швидкий погляд угору і вниз по безлюдній вулиці.

І не помилився у своїх розрахунках. Двері прочинилися, і за шпариною постав якийсь чоловік. Він мав смагляве обличчя й носив у вухах золоті кільця.

— Вечір добрий, — сказав незнайомець. — Твій господар на місці?

— Господар тут, але о такій порі випадкових відвідувачів не приймає, — пробурчав той.

— Мене, гадаю, прийме. Передай, що прийшов його друг, мсьє маркіз.

Лакей прочинив двері трошки ширше і впустив візитера всередину.

Говорячи, сивочолий, який назвався маркізом, затуляв обличчя рукою. А коли слуга повернувся зі звісткою, що мсьє Папополус радо прийме відвідувача, зовнішність незнайомця зазнала подальшої трансформації. Служник, не інакше, був украй неспостережливим або ж дуже добре вишколеним, оскільки не виказав жодного подиву при вигляді невеликої чорної атла́сної маски, що приховала фізіономію гостя. Він провів його до дверей у кінці коридору, відчинив їх і шанобливим напівшепотом доповів: «Мсьє маркіз».

Постать, що підвелася назустріч цьому дивному відвідувачеві, мала імпозантний вигляд. Було в мсьє Папополусі щось превелебне й навіть патріарше. Він міг похвалитися високим опуклим чолом та гарною білою бородою. А його манера спілкуватися чимось нагадувала благостиню церковника.

— Мій дорогий друже, — протягнув антиквар.

Він розмовляв французькою, і його голос звучав єлейно й медоточиво.

— Мушу вибачитися за пізню годину, — сказав візитер.

— Ну що ви, що ви, — заперечив мсьє Папополус. — Ця пора ночі повна цікавого. Ви ж бо, гадаю, і ввечері не нудьгували?

— Не особисто, — відповів мсьє маркіз.

— Не особисто, — повторив той, — ні, ні, звичайно, ні. То що, є новини?

І скоса кинув на співрозмовника пронизливий погляд — аж ніяк не благостинний і не церковний.

— Новин немає. Спроба провалилася. Я практично й не розраховував на інше.

— І мали рацію, — сказав антиквар. — Бо якщо діяти грубо… — і замахав рукою, виражаючи свою глибоку відразу до грубості у будь-якій формі.

Бо й справді: ані в самому мсьє Папополусі, ані в речах, з якими той мав справу, нічогісінько грубого не було. Його добре знали при більшості королівських дворів Європи, а монархи по-дружньому називали просто Деметріусом. Він здобув репутацію надзвичайно делікатної людини. Саме вона, вкупі зі шляхетною зовнішністю, і дозволяла йому виходити сухим із води після вкрай сумнівних оборудок.

— З наскоку, в лоб… — почав мсьє Папополус і похитав головою. — Таке інколи спрацьовує, але вкрай рідко.

Його співрозмовник стенув плечима.

— Зате заощаджує час, — зауважив він. — А невдача не спричиняє жодних збитків — ну, або майже жодних. Однак основний план — не підведе.

— Он як, — сказав мсьє Папополус і проникливо подивився на нього.

Той неквапливо кивнув.

— Я дуже покладаюся на вашу… е-е… репутацію, — промовив антиквар.

Мсьє маркіз люб’язно посміхнувся.

— Гадаю, можна стверджувати, — пробурмотів він, — що ваше довір’я не буде обмануте.

— Ви маєте унікальні можливості, — сказав торгівець старожитностями з ноткою заздрості в голосі.

— Бо створюю їх, — відповів на це мсьє маркіз.

Він підвівся й узяв свій плащ, недбало кинутий на спинку стільця.

— Я триматиму вас у курсі справи через звичні канали зв’язку, мсьє Папополус, але за вами не повинно бути жодної затримки.

Це зачепило антиквара за живе.

— За мною ніколи не буває затримок, — заремствував він.

Візитер посміхнувся і, не кажучи ні слова на прощання, вийшов з кімнати, зачинивши за собою двері.

Якусь хвильку мсьє Папополус перебував у задумі, погладжуючи свою патріаршу білу бороду, а відтак підійшов до інших дверей, які відчинялися всередину. Щойно він повернув ручку, як у кімнату ледь не сторч головою ввалилася молода жінка, яка — тут сумніватися не доводилося — стояла, обпершись об стулку й припавши вухом до замкової щілини. Антиквар не виказав ні здивування, ні обурення. Очевидно, все це було для нього звичною річчю.

— Ну, Зіє? — тільки й видобув він.

— Я не чула, як він пішов, — пояснила та.

То була приваблива молода особа — ставна, з пишними формами, блискучими чорними очима й настільки помітною загальною схожістю з мсьє Папополусом, що одразу ж ставало ясно: це батько й дочка.

— Як же дратує, — знервовано повела далі вона, — що крізь замкову щілину не можна водночас бачити й чути.

— Мене це теж нерідко дратувало, — зауважив той із надзвичайною безпосередністю.

— То ось він який, мсьє маркіз, — повільно промовила Зія. — Тату, а він завжди з’являється в масці?

— Щоразу.

Запала пауза.

— Гадаю, йдеться про рубіни? — запитала донька.

Батько кивнув.

— Ну, яка твоя думка, маленька? — поцікавився той, і в його чорних очицях-намистинках прозирнуло щось схоже на веселощі.

— Про мсьє маркіза?

— Так.

— Гадаю, — неквапливо проказала вона, — дуже рідко буває, щоб справдешній церемонний англієць аж так добре розмовляв французькою.

— Ага! — мовив мсьє Папополус. — То он якого ти дійшла висновку.

Він, як і завше, не поспішав ділитися своїми думками, але поглядав на Зію з ласкавим схваленням.

— Я також подумала, — докинула та, — що голова у нього якоїсь дивної форми.

— Завелика, — сказав на це батько, — трішки завелика. Але перука завжди породжує такий ефект.

Вони обмінялися поглядами й посміхнулися.

Розділ третій

Серце вогню

Руфус ван Олдін пройшов крізь турнікетні двері готелю «Савойя» і попрямував до конторки портьє. Той привітав його шанобливою усмішкою.

— Радий знову бачити вас, містере ван Олдіне, — промовив він.

Мільйонер-американець лише недбало кивнув у відповідь.

— Усе гаразд? — запитав новоприбулий.

— Так, сер. Майор Найтон нагорі, у вашому люксі.

Ван Олдін знову кивнув.

— Пошти немає? — поблажливо процідив він.

— Усю кореспонденцію передали прямо в номер, містере ван Олдіне. Ой, зачекайте хвилинку!

Його рука пірнула в одне з відділень і дістала листа.

— Щойно отримали, — пояснив портьє.

Мільйонер узяв у нього конверт і щойно помітив почерк, по-жіночому граційний, як вираз його обличчя зненацька змінився. Різкі контури пом’якшали, а жорстка складка губ розгладилася. Тепер він мав вигляд іншої людини. З листом у руці та досі усміхаючись підійшов до ліфта.

У вітальні його апартаментів за письмовим столом сидів молодий чоловік і жваво сортував кореспонденцію з тією спритністю, яка породжується тільки тривалою практикою. Забачивши ван Олдіна, він стрибком звівся на ноги.

— Привіт, Найтоне!

— Радий вас бачити, сер. Гарно провели час?

— Так собі, — холодно відказав мільйонер. — По-моєму, сьогоднішній Париж — глухе містечко. Та все ж я отримав те, по що їздив.

І досить неприємно посміхнувся сам до себе.

— Гадаю, як і завжди, — зауважив секретар, сміючись.

— Що є, те є, — погодився той.

Він розмовляв у суто фактологічній манері, як-от коли констатують дещо загальновідоме. Скинувши своє важке пальто, господар підійшов до столу.

— Є щось термінове?

— Не думаю, сер. Здебільшого рутинна писанина. Я, правда, ще не все розсортував.

Ван Олдін коротко кивнув. Він був не з тих, хто часто шпетить або хвалить. Його підхід до наймання персоналу вирізнявся простотою: кожен отримував змогу проявити себе, а тих, хто виявлявся неефективним, швидко звільняли. Підбір кадрів теж проходив нетрадиційно. Так, Найтона мільйонер випадково зустрів на швейцарському курорті два місяці тому. Уподобавши цього хлопчину, він проглянув послужний список майора і знайшов там пояснення його кульгавості. Ветеран не робив таємниці з того, що шукає собі місце, і навіть несміливо поцікавився в американця, чи не чув той про якусь годящу вакансію. Ван Олдін пригадав — із жорсткою, але й веселою посмішкою — всю глибину приголомшення цього молодика, коли йому запропонували пост секретаря в самого небожителя.

— Але… я не маю досвіду роботи з діловими паперами, — промимрив, затинаючись, той.

— А він тобі й ні до чого, — відказав роботодавець. — Для таких справ я маю вже аж трьох секретарів. Але скидається на те, що наступні півроку я проведу в Англії, тож мені потрібен британець, що… ну, знає, за які кінці посмикати… і міг би опікати мене серед тамтешнього товариства.

Тепер у ван Олдіна були всі підстави вважати, що він не помилився у своїй оцінці. Найтон виявився метким, тямущим, винахідливим і мав воістину чарівні манери.

Секретар указав на три-чотири листи, які лежали окремо, на краю стола.

— Можливо, було б не зайве, якби ви продивилися ось ці, сер, — обережно запропонував він. — Верхній стосується угоди з Колтоном…

Але Руфус ван Олдін здійняв руку у протестному жесті.

— Сьогодні ввечері я не збираюся проглядати жодного крючкодерства, — заявив бос. — Усі вони можуть зачекати до ранку. Крім ось цього, — додав він, опускаючи очі на лист, який тримав у руці. І знову на його обличчі промайнула та дивна усмішка-трансформація.

Річард Найтон і собі доброзичливо всміхнувся.

— Від місіс Кеттерінґ? — промурмотів він. — Вона телефонувала вчора й сьогодні. Схоже, їй терміново треба зустрітися з вами, сер.

— Справді?

Усмішка спала з мільйонерових губ. Він розірвав конверт, який стискав у руці, та витяг вкладений аркуш. І доки читав, його обличчя похмурніло, вуста бгалися в жорстоку складку, яку так добре знали на Волл-стріт, а брови зловісно супилися. Найтон тактовно відвернувся і продовжив розпечатувати й сортувати кореспонденцію. У ван Олдіна вирвалася приглушена лайка, а його стиснутий кулак роздратовано гупнув по стільниці.

— Я такого не потерплю! — пробурмотів він сам до себе. — Бідолашна дівчинка, добре хоч за її спиною стоїть старий татусь.

Кілька хвилин він походжав сюди-туди по кімнаті, і його грізно насуплені брови не віщували добра. Старанний секретар не підводив голови від робочого столу. Раптом ван Олдін різко зупинився. І взяв зі стільця, на який тільки-но жбурнув його, своє пальто.

— Знову йдете, сер?

— Так, треба провідати доньку.

— А якщо зателефонують від Колтона?..

— Пошли їх до біса! — гаркнув бос.

— Як скажете, — без жодних емоцій відповів секретар.

До того часу мільйонер встиг натягнути пальто. Насунувши на голову капелюха, він майнув до дверей. А там, уже взявшись за ручку, затримався.

— Хороший ти хлопець, Найтоне, — кинув він, — але не дратуй мене, коли я заведений.

Той ледь помітно посміхнувся, але мовчав.

— Рут — моя єдина кровинка, — сказав ван Олдін, — і ніхто в цілому світі до пуття не розуміє, що вона значить для мене.

Його обличчя освітила примарна посмішка. Він засунув руку в кишеню.

— Хочеш дещо побачити, Найтоне?

І підійшов назад до секретаря.

З кишені з’явився пакуночок, недбало замотаний у коричневий папір. Мільйонер зірвав обгортку, і з-під неї прозирнув чималий футляр, обтягнутий потертим червоним оксамитом. По центру пишалася увінчана короною монограма. Ван Олдін відкрив коробочку, і секретар шумно хапонув повітря. На тлі бруднуватої білої серцевини криваво засяяли самоцвіти.

— Боже мій! Сер, вони… вони справжні? — заледве видобув майор.

Бос тихенько гигикнув від задоволення.

— Воно й не дивно, що тобі не віриться. Серед цих бо рубінів є три найбільші у світі. Їх, Найтоне, носила Катерина, російська імператриця. Той, що по центру, називається «Серце вогню». Він ідеальний — жодного ґанджу.

— Але, — пробурмотів секретар, — вони ж, напевно, вартують цілого статку.

— Чотирьох-п’яти сотень тисяч доларів, — незворушно озвався ван Олдін, — і це без урахування їхньої історичної цінності.

— І ви ось так запросто носите їх у кишені?

Той вдоволено засміявся.

— Виходить, так. Бач, яка справа: це мій маленький подаруночок Руті.

Секретар стримано всміхнувся і промимрив:

— Тепер я розумію нетерпіння місіс Кеттерінґ, яка ледь телефон не обірвала.

Але ван Олдін похитав головою. На його обличчі знову проступив суворий вираз.

— Тут ти помиляєшся, — сказав він. — Вона про них нічого не знає: я хочу зробити їй невеличкий сюрприз.

Він захлопнув футляр і знову взявся неквапливо загортати його.

— Нелегко жити, Найтоне, знаючи, як мало можна зробити для тих, кого любиш. Я міг би викупити для Рут чималу частку нашої планети, якби лише це чимось допомогло, але ж пуття від того не буде. Або можу повісити їй на шию ось ці брязкальця і, чого доброго, подарувати кілька митей насолоди, але… — Він похитав головою. — Коли жінка нещасна у власному домі…

Речення залишилося незакінченим. Секретар делікатно кивнув. Він бо як ніхто інший знав репутацію високоповажного[4] Дерека Кеттерінґа. Ван Олдін зітхнув. Засунувши пакунок назад до кишені пальта, він кивнув Найтону і вийшов з кімнати.

Розділ четвертий

На Керзон-стріт

Дружина високоповажного Дерека Кеттерінґа мешкала на Керзон-стріт. Дворецький, який відчинив двері, одразу ж упізнав Руфуса ван Олдіна й дозволив собі стримано посміхнутися на знак привітання. І провів відвідувача нагору, у просторий салон на другому поверсі.

Жінка, яка сиділа біля вікна, із криком звелася на ноги.

— Ох, тату, як же добре, що ти зазирнув! А я цілий день надзвонювала майорові Найтону, аби зв’язатися з тобою, але він ніяк не міг сказати напевно, коли варто очікувати на твоє повернення.

Рут Кеттерінґ було двадцять вісім років. Хоча її не назвеш красунею чи навіть у справжньому сенсі слова гарненькою, та все ж вона мала приголомшливий вигляд завдяки кольоровій гамі. Ван Олдіна свого часу дражнили «рудим-коноплястим», а от колір волосся Рут наближався до чистого каштанового. У комплекті з ним ішли карі очі й вугільно-чорні вії — останній ефект дещо підсилювався фарбуванням. Вона була висока, струнка й не позбавлена грації рухів. При побіжному огляді її обличчя здавалося ликом Рафаелевої Мадонни. І лише придивившись, можна було помітити ту саму лінію щелеп та підборіддя, що й у батька, яка свідчила про ту ж рішучість і жорсткість. Вони були до лиця чоловікові, а от жінці пасували не так. Із самого дитинства Рут ван Олдін звикла чинити по-своєму, і кожен, хто коли-небудь ставав у неї на шляху, швидко усвідомлював, що дочка Руфуса ван Олдіна аж ніяк не з поступливих.

— Найтон сказав мені, що ти телефонувала. Я повернувся з Парижа лише півгодини тому. То що там за історія з Дереком?

Рут Кеттерінґ сердито спалахнула.

— Це щось невимовне! І переходить будь-які межі! — викрикнула вона. — Він… таке враження, що він не чує жодного мого слова!

У її голосі звучали не лише гнів, але й замішання.

— Мене почує, — твердо сказав мільйонер.

Рут повела далі:

— Протягом останнього місяця я заледве бачилася з ним. Він скрізь з’являється з тією жінкою.

— З тією жінкою?..

— З Мірей. Ну, танцівницею з «Парфенону».

Ван Олдін кивнув.

— На тому тижні я була в його батьків, у Леконбері. І там… поговорила з лордом. Він розмовляв зі мною дуже люб’язно й цілковито підтримав. Пообіцяв дати Дереку добрячого прочухана.

— Угу, — тільки й видобув мільйонер.

— Що ти хочеш сказати своїм «угу», тату?

— Те, що ти й подумала, Руті. Бідолашний Леконбері — та він же просто руїна. Звичайно, стариган на твоєму боці, і нічого дивного, що він спробував тебе заспокоїти. Ще б пак: його син та спадкоємець одружений з дочкою одного з найбагатших людей Америки! Звісна річ, йому не хочеться цього запороти. Але всім відомо, що лорд уже однією ногою в могилі, тож хай що він скаже, а Дереку це буде як горох об стінку.

— А хіба ти не можеш чимось зарадити, тату? — гнула своє Рут, хвилину-другу помовчавши.

— Та міг би, — відказав ван Олдін. Він на секунду замислився, а відтак повів далі: — Є кілька варіантів того, що тут можна зробити, але тільки від одного буде користь. Наскільки тобі вистачить мужності, Руті?

Та витріщилася на нього. А батько ствердно кивнув.

— Я хочу сказати саме те, що й кажу. Чи вистачить у тебе характеру зізнатися перед усім білим світом, що ти припустилася помилки? Із цього гармидеру є лише один вихід, Руті. Закрити збитковий бізнес і почати все заново.

— Ти маєш на увазі…

— Розлучення.

— Розлучення?

Мільйонер сухо посміхнувся.

— Ти так вимовляєш це слово, наче зроду його не чувала. Хоча твої друзі розходяться направо й наліво ледь не щодня.

— О! Це мені відомо. Але…

І змовкла, закусивши губу. А батько з розумінням кивнув.

— Я знаю, Рут. Ти така ж, як і я: терпіти не можеш випускати з рук своє. Але я навчився цьому, і ти теж повинна навчитися: буває так, що це єдиний вихід. Я міг би знайти способи скомандувати Дереку «до ноги», але зрештою все закінчиться тим же. Він тобі не пара, Рут: цей тип прогнив до самих кісток. І зауваж: я картаю себе за те, що дозволив тобі одружитися з ним. Але ж тобі на ньому просто світ клином зійшовся, та й він начебто всерйоз збирався почати життя з нової сторінки — ну й от, а я ж бо якось уже став у тебе на шляху…

Промовляючи останні слова, він не дивився на доньку. А якби поглянув, то, напевно, побачив би, як на її обличчі раптом проступив гнівний рум’янець.

— Було… — різким тоном проказала вона.

— От я і виявився надто м’якосердим, щоб повторити це вдруге. Хоча передати тобі не можу, як жалкую, що не повторив. Останні кілька років, Рут, твоє життя було не мед.

— Та що вже там — не надто… приємним, — погодилася місіс Кеттерінґ.

— От я й кажу, що час покласти цьому край! — І він ляснув долонею по столу. — У тобі досі можуть жити почуття до цього хлопця. Вирви їх з коренем! Поглянь фактам в обличчя. Дерек Кеттерінґ одружився з тобою заради грошей. Тут і казці кінець. Позбудься його, Рут.

На кілька хвилин вона втупилася в підлогу, а відтак сказала, не підводячи голови:

— А якщо він не дасть згоди на розлучення?

Ван Олдін спантеличено поглянув на неї.

— А його ніхто й не питатиме.

Донька зашарілася й закусила губу.

— Ні… звісно, ні… Я лише хотіла сказати…

І змовкла. Батько пронизливо глянув на неї.

— Що ти хотіла сказати?

— Хотіла сказати… — Вона затнулася, ретельно добираючи слова. — Не думаю, що він так просто здасться.

Мільйонер рішуче випнув підборіддя.

— Ти маєш на увазі, розпочне гучний процес? Ну і нехай! Хоча ти, власне, помиляєшся. Твій благовірний не зчинятиме скандалу. Перший-ліпший адвокат розтлумачить йому, що цим він тільки виставить себе на посміховисько.

— А ти не думаєш… — Вона неначе з чимось зволікала. — Ну тобто… просто щоб насолити мені… він може почати… скажімо так… прати брудну білизну на людях?..

Батько поглянув на неї з деяким спантеличенням.

— Тобто піде до суду? — Він похитав головою. — Вкрай малоймовірно. Бач, яка справа: для цього треба мати на руках хоч сякі-такі факти.

Місіс Кеттерінґ мовчала. Ван Олдін кинув на неї різкий погляд.

— Ну ж бо, Рут, кажи прямо. Тебе щось тривожить — що саме?

— Ні, нічого, зовсім нічого.

Та її голос прозвучав непереконливо.

— Тебе лякає публічність, еге ж? Я маю рацію? Залиш це мені. Я подбаю, щоб усе пройшло як по маслу: преса не здійматиме ні найменшого галасу.

— Що ж, гаразд, тату, коли ти справді вважаєш, що це найкращий вихід із ситуації.

— Ти й досі небайдужа до нього, так? Річ у цьому?

— Ні.

Ця відповідь пролунала цілком недвозначно. Ван Олдін мав задоволений вигляд. І поляскав доньку по плечі.

— Усе буде гаразд, дівчинко. Тобі нічого хвилюватися. Але наразі облишмо все це. Я привіз тобі з Парижа подарунок.

— Мені? Щось дуже гарненьке?

— Сподіваюся, тобі сподобається, — сказав мільйонер, усміхаючись.

Він дістав із кишені пальта пакуночок і простягнув їй. Та нетерпляче розгорнула папір. Клацнула кришка футлярчика. Із вуст зірвалося протяжне «Ох!» Рут Кеттерінґ любила коштовності — і то завжди.

— Тату, яка… яка краса!

— Шикарні камінчики, правда? — вдоволено видобув ван Олдін. — Тобі вони, дивлюся, до смаку.

— До смаку?! Тату, вони унікальні! Де ти їх дістав?

Той усміхнувся.

— Ха! Так я тобі і сказав! Їх, звісна річ, довелося купувати нишком. Вони ж бо досить широко відомі. Бачиш он той великий камінь по центру? Ти могла про нього дещо чути: це і є те саме «Серце вогню».

— «Серце вогню»! — повторила місіс Кеттерінґ.

Вона вийняла самоцвіти з футлярчика і притисла їх до грудей. Мільйонер мовчки спостерігав за донькою. І думав про всіх тих жінок, які носили ці коштовності. Про сердечні рани, відчай, ревнощі, заздрість. Як і за будь-яким уславленим каменем, за «Серцем вогню» тягся шлейф насильства й трагедій. Але, втримуваний упевненою рукою Рут Кеттерінґ, рубін, схоже, втрачав свою здатність приносити лихо. Ця жінка західного світу з її холодною, спокійною врівноваженістю здавалася живим запереченням трагедій і сердечних мук. Вона склала самоцвіти назад у коробочку, а відтак, підстрибнувши, обвила руками батькову шию.

— Дякую, дякую, дякую, таточку! Вони неймовірні! Ти завжди робиш мені найпрекрасніші подарунки!

— А як же інакше? — сказав ван Олдін, ляскаючи її по плечі. — Адже ти, Руті, — все, що в мене є.

— Ти ж залишишся на вечерю, правда, тату?

— Ні, не думаю. А хіба ти нікуди не збиралася?

— Так, але це можна запросто відкласти. Там не буде нічого цікавого.

— Ні, — заперечив батько. — Не треба порушувати домовленості. У мене по горло справ. Побачимося завтра, люба. Я, певно, зателефоную тобі, і ми зустрінемося в Ґелбрейтів…

Джентльмени Ґелбрейт, Ґелбрейт, Катбертсон і Ґелбрейт були лондонськими адвокатами ван Олдіна.

— Гаразд, тату. — Вона на мить затнулася. — Я тільки сподіваюся, що все це… вся ця історія… не завадить мені з’їздити на Рив’єру?

— А коли ти збираєшся їхати?

— Чотирнадцятого.

— О, то одне другому не завадить. Такі справи робляться не за один день. До речі, Рут, я б на твоєму місці не брав отих рубінів за кордон. Залиш їх у банку.

Місіс Кеттерінґ кивнула.

— Ми ж не хочемо, щоб тебе пограбували і вбили заради «Серця вогню», — пожартував мільйонер.

— Еге, а сам запросто носив їх у кишені, — відрізала закид дочка, усміхаючись.

— Твоя правда…

Якась нетвердість у його голосі привернула її увагу.

— Тату, що таке?

— Нічого, — усміхнувся він. — Пригадалася моя невеличка пригода в Парижі.

— Пригода?

— Так. Тієї ночі, коли я купував ці дрібнички.

І жестом вказав на футляр із коштовностями.

— Ой, розкажи.

— Нема про що розповідати, Руті. Кілька апашів були дещо знахабніли, але я вистрілив по них — вони й відчепилися.

Донька не без гордості поглянула на нього.

— Тобі, татку, пальця в рот не клади.

— Ще б пак, Руті.

Він ніжно поцілував її і пішов. А діставшись назад у «Савойю», віддав Найтонові короткий наказ:

— Зв’яжися з таким собі містером Ґобі — знайдеш його адресу в моєму особистому записнику. Він має бути тут завтра вранці о пів на десяту.

— Слухаю, сер.

— А ще я хочу бачити містера Кеттерінґа. Дістань для мене цього типа хоч із-під землі. Спробуй знайти його через клуб — словом, як собі хочеш, а розшукай і влаштуй нам зустріч завтра зранку. Краще не з самого, а ближче до полудня. Такі, як він, не надто ранні пташки.

Секретар кивнув на знак того, що інструкції зрозумів. А ван Олдін віддав себе в руки лакея. Ванна вже чекала на нього, і доки чоловік лежав, розкошуючи в гарячій воді, у голові прокручувалася розмова з дочкою. Загалом він був дуже задоволений. Його проникливий розум давно змирився з тим фактом, що розлучення було єдино можливим виходом. А Рут погодилася з пропонованим розв’язанням проблеми з більшою охотою, ніж він сподівався. Та все ж, попри її поступливість, у нього залишалось відчуття якоїсь невловимої тривоги. Щось у її поведінці здалося йому не зовсім природним. І він насупився.

— Можливо, все це просто фантазії, — пробурмотів ван Олдін сам до себе, — а все ж поб’юся об заклад, що вона мені чогось недоговорює.

Розділ п’ятий

Корисний джентльмен

Щойно Руфус ван Олдін упорався з легким сніданком із кави та тоста — більшого він ніколи собі не дозволяв, — як до кімнати увійшов Найтон.

— Сер, містер Ґобі чекає на вас унизу.

Мільйонер поглянув на стінний годинник. Той показував рівно о пів на десяту.

— Гаразд, — коротко кинув він. — Нехай піднімається.

За хвилину-другу по тому до кімнати ввійшов містер Ґобі. Це був маленький підстаркуватий чоловічок у поношеному вбранні, чиї очі ретельно роздивлялися що завгодно в кімнаті, крім того, до кого він, власне, звертався.

— Доброго ранку, містере Ґобі, — сказав мільйонер. — Прошу, сідайте.

— Дякую, містере ван Олдіне.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.