Пуаро веде слідство

АґатаКрісті

Якщо скоєно злочин, то десь зачаївся злочинець. Якщо він є — його можна знайти. Для Еркюля Пуаро не існує справи, яку не можна розкрити. Геніальний детектив здатний відшукати втрачені древні реліквії і розгадати загадкову смерть чоловіка, який напередодні застрахував себе на чималеньку суму. Пограбування на мільйон доларів та крадіжка коштовностей, приголомшливе викрадення прем’єр-міністра й справа про зниклий заповіт — кмітливий детектив приймає кожний виклик і починає чергове захопливе розслідування!

Аґата Крісті

Пуаро веде слідство

Збірка

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2019

AGATHA CHRISTIE, POIROT and the Agatha Christie Signature are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

Poirot Investigates © 1924 Agatha Christie Limited. All rights reserved

Translation entitled «Пуаро веде слідство» © 2019 Agatha Christie Limited. All rights reserved

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2019

ISBN 978-617-12-7262-0 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Електронна версія створена за виданням:

Крісті А.

К82 Пуаро веде слідство : збірка / Аґата Крісті ; пер. з англ. А. Ящук. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 288 с. — (Серія «Легендарний Пуаро», ISBN 978-617-12-6900-2)

ISBN 978-617-12-6898-2

ISBN 978-0-00-816483-6 (англ.)

Якщо скоєно злочин, то десь зачаївся злочинець. Якщо він є — його можна знайти. Для Еркюля Пуаро не існує справи, яку не можна розкрити. Геніальний детектив здатний відшукати втрачені древні реліквії і розгадати загадкову смерть чоловіка, який напередодні застрахував себе на чималеньку суму. Пограбування на мільйон доларів та крадіжка коштовностей, приголомшливе викрадення прем’єр-міністра й справа про зниклий заповіт — кмітливий детектив приймає кожний виклик і починає чергове захопливе розслідування!

УДК 821.111

Перекладено за виданням: Christie A. Poirot Investigates : Stories / Agatha Christie. — London : HarperCollins, 2016. — 220 p.

www.agathachristie.com

Переклад з англійської Антоніни Ящук

Дизайнер обкладинки Євген Вдовиченко

Зірка Заходу

Я стояв біля вікна в кімнаті Пуаро, ліниво поглядаючи на вулицю.

— Оце так! — раптом вихопилося в мене.

— Що там, mon ami?[1] — спокійно запитав Пуаро, не підводячись із затишного крісла.

— Це ви спробуйте пояснити, що відбувається! Ось факти: вулицею йде молода леді, багато вбрана — модний капелюшок, розкішне хутро. Вона йде повільно й уважно розглядає будинки. І не бачить, що її переслідують троє чоловіків і немолода жінка. Ось до них приєднується хлопчина-посильний, він показує на леді й розмахує руками. Що за драма розігрується в нас на очах? Невже ця розкішна леді — шахрайка, а троє чоловіків позаду — детективи, які хочуть її схопити? А може, це вони — негідники, які збираються напасти на невинну жертву? Що скаже наш видатний детектив?

— Видатний детектив, mon ami, як завжди, обере найпростіше. Він встане і подивиться сам, — і мій друг теж підійшов до вікна.

За мить він задоволено захихотів.

— Ви, як завжди, дивитеся на факти крізь рожеві окуляри романтизму. Це міс Мері Марвелл. Кінозірка. За нею йде табунець шанувальників, вони впізнали її на вулиці. І, en passant[2], любий мій Гастінґсе, міс Марвелл їх давно помітила!

Я засміявся.

— Тепер усе ясно! Але тут ви не розгадували загадку, Пуаро, а просто впізнали цю леді.

— En vérité![3] Але скільки разів ви бачили Мері Марвелл на екрані, mon cher?[4]

Я задумався.

— Певно, з десяток разів.

— А я — лиш один! Але саме я впізнав її, не ви.

— У реальності вона зовсім не така, як на екрані, — промимрив я.

— Sacré![5] — вигукнув Пуаро. — Невже ви сподівалися побачити міс Марвелл на вулицях Лондона в ковбойському капелюсі, босоніж або в образі ірландської дівиці з копицею рудих кучерів? Вас постійно відволікають якісь дрібні деталі! Пригадайте справу балерини Валері Сент-Клер.

Я роздратовано стенув плечима.

— Утім, не переймайтеся, mon ami, — зронив, заспокоївшись, мій друг-детектив. — Не всім же бути Еркюлями Пуаро! Що поробиш.

— Ви — найбільший ваш прихильник з усіх, кого я знаю! — вигукнув я напівзахоплено, напівсердито.

— Звісно. Бо якщо людина — унікум, вона про це знає! І не тільки вона — якщо я не помиляюся, міс Мері Марвелл поділяє мою думку.

— Що?

— Поза всяким сумнівом. Вона йде сюди.

— Як ви здогадалися?

— Дуже просто. Ця вулиця — вона ж не належить до фешенебельних, mon ami. Тут не живуть ні знамениті лікарі, ні знамениті дантисти, ні навіть знамениті модистки! Зате тут живе знаменитий детектив. Oui[6], мій друже, я став модним, dernier cri![7] Люди кажуть одне одному: «Comment?[8] Ви загубили свій золотий портсигар? Сходіть до того симпатичного бельгійця. Він такий чудовий! Усі до нього ходять! Courez![9]» І вони прибігають! Табунами, mon ami! З найдурнішими проблемами! — унизу пролунав дзвінок. — Ну, що я вам казав? Ось і міс Марвелл.

Пуаро, як завжди, мав рацію. За хвилину американську кінозірку провели до нас, і ми підвелися їй назустріч.

Мері Марвелл, поза сумнівом, була одною з найпопулярніших кінозірок. Вона лиш недавно прибула в Англію разом із чоловіком Ґреґорі Рольфом, теж кіноактором. Вони одружилися близько року тому в Штатах, і тепер уперше приїхали сюди. Їм влаштували розкішний прийом. Усі відразу почали захоплюватися Мері Марвелл, її чудовим вбранням і багатими хутрами, її прикрасами, особливо одною — вишуканим діамантом, який почали називати, на честь його власниці, «Зіркою Заходу». Про цей знаменитий камінь багато писали правди й вигадок, і ходили чутки, що він застрахований на величезну суму — п’ятдесят тисяч фунтів.

Усі ці подробиці пригадалися мені, поки я разом із Пуаро вітав нашу прекрасну клієнтку.

Міс Марвелл була мініатюрна, струнка і дуже гарна, схожа на маленьку дівчинку з великими невинними синіми очима.

Пуаро підсунув їй стільця, і вона одразу заговорила.

— Боюся, ви будете не найкращої думки про мене, мосьє Пуаро, але шановний лорд Кроншоу розповів мені вчора ввечері, як віртуозно ви розгадали загадку смерті його небожа, і я подумала, що просто мушу звернутися до вас за порадою. Можливо, це не більше ніж дурний жарт — Ґреґорі так каже — але цей жарт до смерті мене налякав.

Вона зупинилася перевести подих. Пуаро підбадьорливо всміхнувся.

— Продовжуйте, мадам. Я досі не все розумію.

— Усе через ці листи. — Міс Марвелл розстібнула сумочку, дістала звідти три конверти й подала Пуаро.

Той почав уважно їх розглядати.

— Дешевий папір — ім’я й адресу акуратно надруковано на машинці. Подивимося, що всередині. — Він вийняв листи.

Я схилився над плечем Пуаро, теж силкуючись розгледіти напис. Це було одне-єдине речення, надруковане так само акуратно, як і адреса на конверті. Ось що воно повідомляло:

«Великий діамант — ліве око бога — має повернутися туди, звідки його взяли».

Другий лист точно повторював перший, а от третій був більш розгорнутий:

«Вас попередили. Ви не послухалися. Тепер ми заберемо діамант. Коли місяць буде вповні, два діаманти — ліве і праве око бога — повернуться на своє місце. Так написано».

— Перший лист я сприйняла за жарт, — пояснила міс Марвелл. — Другий мене спантеличив. Третій надійшов учора, і мені здалося, що ця справа, можливо, серйозніша, ніж я думала спочатку.

— Бачу, ці листи надійшли не поштою.

— Ні, їх власноруч приніс мені китаєць. Це мене і лякає.

— Чому?

— Тому що саме в китайця Ґреґорі купив цей камінь три роки тому, у Сан-Франциско.

— Я так розумію, мадам, що ви говорите про діамант…

— «Зірка Заходу», — підтвердила міс Марвелл. — Саме так. Ґреґорі пригадує, що з цим каменем була пов’язана якась історія, але китаєць, який продав прикрасу, нічого до пуття не розповів. Ґреґорі каже, що той продавець, здається, був страшенно наляканий і гарячково поспішав позбутися каменя. Він узяв за нього лиш одну десяту справжньої вартості. Цей діамант Ґреґорі подарував мені на весілля.

Пуаро задумливо кивнув.

— На позір видається, що вся ця історія — не більше ніж романтична побрехенька. Але хтозна? Прошу вас, Гастінґсе, подайте мені мого щоденничка.

Я виконав прохання Пуаро.

— Voyons![10] — сказав Пуаро, гортаючи сторінки. — Коли буде повня? А, цієї п’ятниці. Отже, в нас є три дні. Eh bien[11], мадам, ви хочете, щоб я висловив свою думку про всю цю історію — ось вона, моя думка. Ваша belle histoire[12] може виявитися простою містифікацією — а може й ні. Раджу вам віддати діамант мені на зберігання до п’ятниці, а потім уже будемо щось вирішувати.

Обличчя актриси на мить спохмурніло, і вона зніяковіло відповіла: — Боюся, це неможливо.

— Ви ж маєте його з собою, hein?[13] — Пуаро дивився їй просто в очі.

Жінка секунду повагалася, а потім вийняла з вирізу сукні тонкий довгий ланцюжок і нахилилася, розкривши долоню. В руці у неї поблискував камінь, наче білий вогник, закутий у витончену платинову оправу.

Пуаро захоплено зітхнув.

— Épatant![14] — прошепотів він. — Дозвольте, мадам? — Детектив узяв прикрасу й уважно розглянув її, а потім із поклоном повернув власниці. — Пречудовий камінь, без жодного ґанджу. Ах, cent tonnerres![15] І ви носите його з собою, comme ça![16]

— Ні-ні, насправді я дуже обережна, мосьє Пуаро. Зазвичай він лежить замкнений у моїй скриньці для коштовностей, яку я зберігаю в готельному сейфі. Ви, певно, чули, ми зупинилися в «Магніфісенті». Я лише сьогодні взяла камінь із собою, щоб показати вам.

— І ви залишите його тут, n’est-ce pas?[17] Ви ж послухаєте татуся Пуаро?

— Річ у тім, мосьє Пуаро, що у п’ятницю ми їдемо на кілька днів на гостину в маєток лорда й леді Ярдлі.

Коли я почув це прізвище, в моїй голові озвалися невиразні спогади. Ходили якісь плітки, пов’язані з Ярдлі — але які? Кілька років тому лорд із леді відвідали Сполучені Штати, і після цього поповзли чутки, що його світлість дуже близько познайомився там із кількома прекрасними дамами. Але було там щось іще, якісь розмови про зв’язок леді Ярдлі з кінозіркою з Каліфорнії… І раптом мене осяяло: це ж був, власне, Ґреґорі Рольф!

— Відкрию вам маленький секрет, мосьє Пуаро, — продовжувала міс Марвелл. — У нас до лорда Ярдлі є одна справа. Можливо, ми домовимося, щоб він дозволив нам зняти фільм у своєму родинному маєтку.

— У маєтку Ярдлі? — з цікавістю вигукнув я. — О, та це ж одне з найкрасивіших місць в Англії!

Міс Марвелл кивнула.

— Думаю, це справжній середньовічний замок. Але лорд за це просить чималі гроші, і я, звісно, ще не знаю, чи вдасться укласти угоду. Втім, ми з Ґреґом завжди любили поєднувати справи з розвагами.

— Але… Перепрошую, якщо я чогось не розумію, мадам… Ви ж можете поїхати в маєток Ярдлі й без діаманта?

Погляд міс Марвелл став пронизливим і суворим, від дитячої невинності не лишилося й сліду. Вона раптом почала здаватися значно старшою.

— Я хочу, щоб прикраса була на мені.

— Напевно, — вихопилося в мене, — в колекції Ярдлі є багато знаменитих коштовностей, і серед них — великий діамант?

— Саме так, — зронила міс Марвелл.

Я почув, як Пуаро пробурмотів: «Ага, c’est comme ça![18]» А тоді сказав голосно:

— Отже, ви вже знайомі з леді Ярдлі або її знає ваш чоловік? — як завжди, йому пощастило вивести нашу співрозмовницю на чисту воду (свою удачу в цих питаннях Пуаро гордо називає обізнаністю в психології людини).

— Ґреґорі познайомився з нею, коли леді відвідувала Штати три роки тому, — сказала міс Марвелл. Вона мить повагалася, а потім швидко запитала: — Хтось із вас читає «Світську хроніку»?

Ми з Пуаро, опустивши очі, зізналися, що маємо за собою такий гріх.

— Я питаю, тому що в останньому номері є стаття про знамениті коштовності, і там ідеться про дещо цікаве…

Я підвівся, підійшов до столу й повернувся з найсвіжішим номером газети. Міс Марвелл узяла її в мене, знайшла статтю і почала читати вголос:

«Серед інших знаменитих каменів згадаємо “Зірку Сходу” — цей діамант належить родині Ярдлі. Предок нинішнього лорда Ярдлі привіз цю коштовність із Китаю, а разом із нею — романтичну історію. Кажуть, що камінь був колись правим оком ідола, який стояв у храмі. Ліве око також прикрашав діамант точно такого розміру і форми. Існувало передбачення, що цей другий камінь теж мали вкрасти. “Одне око потрапить на Захід, а друге — на Схід, аж поки вони знову зустрінуться. І тоді їх буде врочисто повернуто богові”. За цікавим збігом, зараз в Англії перебуває камінь, який за описом дуже нагадує діамант із історії, і називається він “Зірка Заходу”. Коштовність належить знаменитій кіноакторці міс Мері Марвелл. Цікаво було б порівняти обидва камені».

Жінка замовкла.

— Épatant! — пробурмотів Пуаро. — Поза всяким сумнівом, це щирісінька вигадка. — Він повернувся до Мері Марвелл. — І ви не боїтеся, мадам? Невже вас не мучать погані передчуття? Невже не хвилюєтеся, що коли зведете сіамських близнюків докупи, одразу нізвідки вигулькне китаєць і — hey presto![19] — забере їх назад у Китай?

Пуаро говорив із усмішкою, але я відчув, яка серйозність бриніла в його голосі.

— Я не вірю, що діамант леді Ярдлі може красою зрівнятися з моїм, — відказала міс Марвелл. — Зрештою, мені цікаво подивитися й переконатися на власні очі.

Не знаю, що на це мав сказати Пуаро, бо в ту мить двері розчахнулися, і в кімнату рішуче увійшов вродливий чоловік. Це був справжній романтичний герой, від чорних хвиль пишного волосся до кінчиків модних шкіряних черевиків.

— Я ж казав, що наздожену тебе, Мері, — видихнув Ґреґорі Рольф. — І от я тут. Ну, і що ж мосьє Пуаро каже про нашу проблемку? Що це якийсь розіграш? Він згоден зі мною?

Пуаро стримано всміхнувся до знаменитого актора. Кумедно, якими несхожими були ці двоє чоловіків.

— Розіграш чи не розіграш, містере Рольф, — сухо сказав детектив, — але я порадив мадам, вашій дружині, не брати із собою діамант у гості до Ярдлі у п’ятницю.

— Цілковито поділяю вашу думку, сер. Я вже казав це Мері. Та ба! Це ж жінка, і хіба вона потерпить, щоб інша мала на собі гарніші коштовності, ніж вона?

— Не мели дурниць, Ґреґорі! — різко кинула міс Марвелл, але щоки її спалахнули.

Пуаро стенув плечима.

— Мадам, я дав вам пораду. Більше нічого не можу зробити. C’est fini[20].

Він вклонився і провів обох гостей до дверей.

— О la la, — сказав Пуаро сам до себе, вертаючись у крісло. — Histoire des femmes![21] Хороший чоловік, усе зробив правильно. Tout de même[22], який невихований. Страшенно.

Я поділився з Пуаро тим, що згадав про Рольфа, і він закивав на мої слова.

— Я так і думав. Усе-таки в цій історії криється щось цікаве. З вашого дозволу, mon ami, я піду подихаю свіжим повітрям. Дочекайтеся мого повернення, благаю вас, я не гулятиму довго.

Я вже був закуняв у кріслі, аж тут у двері постукала пані, в якої ми винаймали квартиру.

— До мосьє Пуаро прийшла ще одна леді, сер. Я сказала їй, що пан вийшов, але вона каже, що зачекає, бо приїхала здалеку.

— О, запрошуйте її сюди, місіс Мерчісон. Можливо, я чимось зможу їй допомогти.

За хвилину відвідувачку провели до мене. Я впізнав її, і мені перехопило подих. Портрет леді Ярдлі не раз траплявся мені на очі у світській хроніці, тому я добре знав це обличчя.

— Прошу, сідайте, леді Ярдлі, — підсунув я стільця. — Мій друг Пуаро вийшов, але запевнив мене, що невдовзі повернеться.

Вона подякувала і сіла. Це була натура зовсім іншого типу, ніж Мері Марвелл. Висока, темноволоса жінка з пломенистими очима та гордовитим білим лицем — лише її вуста затаїли тугу.

Я раптом відчув, що хочу вразити нашу відвідувачку. Чом би й ні? У присутності Пуаро я завжди соромився і боявся показати себе не з найкращого боку. Але ж і я теж трохи знаю дедукцію! Піддавшись внутрішньому поштовху, я нахилився вперед.

— Леді Ярдлі, я знаю, чому ви тут. Вам надсилали листи з погрозами, в яких ішлося про діамант.

Схоже, я вгадав. Жінка втупилася в мене, лице її сполотніло, а вуста розтулилися.

— Ви про них знаєте? Звідки?

Я всміхнувся.

— Логіка, леді. Якщо міс Марвелл отримувала листи з попередженнями…

— Міс Марвелл? Вона тут уже побувала?

— Щойно пішла. Як я казав, якщо вона, власниця одного з діамантів-двійників, отримала кілька таємничих попереджень, то ви, власниця другого каменю, теж мали б їх отримати. Бачите, все дуже просто. Отже, я вгадав, вам теж надходили дивні повідомлення?

Леді Ярдлі повагалася мить, ніби не знаючи, довіряти мені чи ні, а тоді схилила голову, ледь усміхаючись.

— Саме так, — підтвердила вона.

— І їх теж приносив особисто якийсь китаєць?

— Ні, вони надходили поштою. Але скажіть, із міс Марвелл трапилося те саме, що й зі мною?

Я переказав леді все, що відбулося цього ранку. Вона слухала дуже уважно.

— Усе збігається. Мої листи — це копії повідомлень, надісланих їй. Так, мені їх надсилали поштою, але папір покропили якимись цікавими парфумами, які нагадували мені китайські ароматичні палички і Схід. Що ж усе це означає?

Я похитав головою.

— Це нам і треба з’ясувати. Ви маєте листи з собою? Можливо, поштові марки щось нам підкажуть.

— На жаль, я їх знищила. Розумієте, тоді я подумала, що це просто дурний жарт. Невже якась китайська банда справді хоче повернути діаманти на місце? Не дуже віриться.

Ми перебирали факти ще раз і ще, але ніяк не могли розгадати таємницю. Врешті леді Ярдлі встала.

— Думаю, мені немає потреби чекати на мосьє Пуаро. Ви ж можете переказати йому нашу розмову? Дуже вам дякую, містере…

Вона завмерла з простягнутою рукою.

— Капітан Гастінґс.

— Звісно! Як я могла забути! Ви ж приятель Кавендішів, правда? Це Мері Кавендіш порадила мені звернутися до мосьє Пуаро.

Коли повернувся з прогулянки мій друг, я з гордістю оповів йому про те, що сталося за час його відсутності. Він суворо допитав мене про деталі нашої зустрічі, і з тону його голосу я відчув, що Пуаро не радий, що гуляв під час цієї важливої розмови. Я навіть здивувався, що мій дорогий друг заздрить мені. Він так звик постійно применшувати мої здібності, що навіть розчарувався, коли не зміг знайти жодної зачіпки для критики. Я ж у глибині душі був собою задоволений, хоча й потай боявся роздратувати Пуаро, адже щиро любив свого дивовижного друга, попри його екстравагантність.

— Bien![23] — сказав Пуаро за кілька хвилин із таємничим виразом обличчя. — Наша історія набирає обертів. Прошу вас, передайте мені довідник англійських аристократів із он тієї полиці. — Він погортав сторінки. — Ось воно! «Ярдлі… віконт у десятому коліні, учасник війни в Південній Африці…» tout ça n’a pas d’importance…[24] «одружився 1907 року з її світлістю Мод Стоппертон, четвертою донькою барона Коттеріля третього…» гм, гм, гм… «має двох доньок, 1908 і 1910 року народження… Член клубів… має нерухомість…». Voilà[25], ця інформація нам не дуже допомогла. Але завтра вранці ми побачимо цього мілорда!

— Що?

— Так. Я надіслав йому телеграму.

— Я думав, ви вже вмили руки!

— Я не виступаю в інтересах міс Марвелл, оскільки вона не бажає слухати моїх порад. Тепер я діятиму тільки для власного задоволення — задоволення Еркюля Пуаро! Мені дуже кортить упхнути носа в цю справу.

— І ви спокійнісінько змушуєте лорда Ярдлі мчати в місто тільки для того, щоб отримати задоволення? Сумніваюся, що йому це сподобається.

— Au contraire[26], якщо я допоможу йому зберегти родинну коштовність, він буде мені дуже вдячний.

— О, значить, ви все-таки думаєте, що камінь можуть вкрасти? — з інтересом запитав я.

— Я знаю це майже напевно, — спокійно відказав Пуаро. — Усе на те вказує.

— Але як…

Пуаро зупинив мої запитання легким помахом руки.

— Прошу вас, не тепер. Не забиваймо собі голови. Погляньте-но краще на довідник, куди ви його поставили! Невже не бачите, що найвищі книжки стоять на найвищій полиці, трохи нижчі — на наступній, і так далі. У нас є порядок, method[27], а це, як я вже не раз вам казав, Гастінґсе…

— Саме так, — квапливо підтвердив я і поставив фоліант туди, де він мав стояти.

***

Лорд Ярдлі виявився жвавим галасливим чоловіком спортивної статури з червонуватим обличчям, і добродушна привітність робила його вельми привабливим, навіть попри явну відсутність високого інтелекту.

— Незвичайна це справа, мосьє Пуаро. Якось я не складу всієї картини в голові. Моя дружина що, отримувала якісь дивні листи, такі самі, як міс Марвелл? І до чого все це?

Пуаро передав йому примірник «Світської хроніки».

— Найперше, мілорде, дозвольте вас запитати, чи всі викладені тут факти відповідають реальності?

Його світлість узяв газету й пробіг очима статтю. Чоловікове обличчя потемніло від гніву.

— Брехня! — врешті вибухнув він. — Не було ніякої романтичної історії, пов’язаної з каменем. Його взагалі, здається, з Індії привезли. Ніколи не чув ні про яких китайських божків.

— Та все ж камінь називають «Зіркою Сходу».

— І що? — проревів лорд.

Пуаро ледь помітно посміхнувся, але прямо не відповів.

— Прошу вас, мілорде, довіртеся мені. Якщо ви беззастережно віддасте справу в мої руки, я майже певен, що зможу відвернути катастрофу.

— Думаєте, щось-таки за цими всіма фіглями-міглями стоїть?

— Чи не могли б ви зробити те, що я вас попрошу?

— Звичайно, але…

— Bien! Тоді дозвольте поставити вам кілька запитань. То ви кажете, що вже уклали з містером Рольфом цю угоду, пов’язану з маєтком Ярдлі?

— О, то він вам про це вже розказував? Ні, ми ще ні про що конкретно не домовилися. — Лорд повагався, і його обличчя почервоніло ще більше. — Буду говорити чесно. Я справжнісінький осел, мосьє Пуаро, і я по вуха в боргах. Але я хочу з них вибратися. Я люблю своїх дітлахів і дуже хочу, щоб усе знову стало як раніше, і щоб ми й далі жили там само. Ґреґорі Рольф пропонує мені круглу суму — її вистачить, щоб знову стати на ноги. Але мені не хочеться погоджуватися: ненавиджу весь цей набрід, зле стає від самої думки, що вони будуть крутитися навколо маєтку зі своїми ігрищами. Втім, погодитися таки доведеться — а інакше… — Лорд раптово замовк.

Пуаро поглянув йому просто в очі.

— Отже, у вас є запасний варіант? Дозвольте я вгадаю? Продати «Зірку Сходу»?

Лорд Ярдлі кивнув.

— Так. Ця коштовність передається в моїй родині з покоління в покоління, але яка різниця. Правда, покупця знайти не так уже й легко. Гоффберґ із Гаттон-Ґардена взявся допомогти мені знайти покупця, але він має поспішити, інакше нічого не вийде.

— Ще одне запитання, permettez[28]. Леді Ярдлі, до якого варіанту схиляється вона?

— О, вона виступає проти того, щоб я продавав коштовність. Жінки, ви ж розумієте, всі вони в захваті від цих кіношних штук.

— Розумію, — сказав Пуаро. Він трохи помовчав, роздумуючи, а потім зірвався на ноги. — Ви ж одразу поверенетеся в маєток? Bien! Не кажіть нікому ні слова — нікому, зрозуміло? І очікуйте нас із візитом сьогодні ввечері. Ми приїдемо близько п’ятої.

— Добре, але я не…

— Ça n’a pas d’importance, — м’яко сказав Пуаро. — Ви ж хочете, щоб я вберіг ваш дорогоцінний діамант від крадіжки, n’est-ce pas?

— Так, але…

— Тоді робіть, як я вам сказав.

Сумний і збитий з пантелику аристократ пішов геть із нашої кімнати.

***

У маєток Ярдлі ми прибули о пів на шосту. Величавий дворецький провів нас у старовинну залу, стіни якої були обшиті панелями, а в каміні палало жарке полум’я. Нашим очам відкрилася зворушлива картина: темноволоса леді Ярдлі схилилася над світлими голівками двох своїх дітей, а лорд Ярдлі стояв коло них, і його обличчя було осяяне теплою усмішкою.

— Мосьє Пуаро і капітан Гастінґс! — оголосив дворецький.

Леді Ярдлі здригнулася й підвела очі, а її чоловік невпевнено рушив назустріч нам, шукаючи поглядом вказівок від Пуаро. Мій маленький друг почувався як риба в воді.

— О, прошу мені вибачити! Я досі намагаюся розплутати справу міс Марвелл. Вона ж має приїхати до вас у п’ятницю, я не помиляюся? Тож я прибув сюди, щоб переконатися, що тут безпечно. Також я хотів запитати в леді Ярдлі, чи не пригадала вона часом, які ж усе-таки були марки на тих конвертах із листами, що їх вона отримувала?

Леді Ярдлі сумно похитала головою.

— Боюся, що ні. Розумію, що мала б звернути на це увагу, але я навіть не думала, що все виявиться так серйозно.

— Ви залишитеся в нас ночувати? — запитав лорд Ярдлі.

— О, мілорде, не хочу вас обтяжувати. Ми залишили речі в заїзді.

— Ні-ні, все гаразд! — Лорд Ярдлі зрозумів натяк. — Я пошлю по них людину. Ви нас не обтяжите, запевняю.

Пуаро дозволив себе вмовити. Він сів біля леді Ярдлі й почав знайомитися з дітьми. За хвилину вони вже бавилися всі разом, і навіть мене їм вдалося залучити до гри.

— Vous êtes bonne mère[29], — сказав із галантним поклоном Пуаро, коли з’явилася гувернантка і забрала дітей.

Леді Ярдлі поправила скуйовджене волосся.

— Обожнюю своїх малих, — сказала вона тепло.

— А вони вас, і недарма! — Пуаро знову вклонився.

Звук гонга сповістив, що настав час переодягатися до вечері, і ми підвелися, щоб розійтися по кімнатах. Аж тут зайшов дворецький, тримаючи на таці телеграму для лорда Ярдлі. Той перепросив і розірвав конверт. Прочитавши текст, лорд захвилювався.

Зітхнувши, він передав папірець дружині, а потім виразно глянув на мого друга.

— Заждіть хвилю, мосьє Пуаро. Думаю, вам варто знати, яке повідомлення я отримав. Пише Гоффберґ. Він повідомляє, що знайшов покупця для діаманта: це американець, який завтра відпливає у Сполучені Штати. Сьогодні ввечері він пришле до нас фахівця, який огляне камінь. Їй-богу, якщо все буде добре… — лорд не договорив.

Леді сумно відвернулася. Вона досі тримала телеграму.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.