Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2018

ISBN 978-617-12-5846-4 (epub)

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Перекладено за виданням:

Moyes J. Still Me : A Novel / Jojo Moyes. — New York : Pamela Dorman Books, 2018. — 400 p.

Переклад з англійської Валерії Бондар

Дизайн обкладинки агенства «Тім+»

Електронна версія створена за виданням:

Мойєс Дж.

М74 Та сама я : роман / Джоджо Мойєс ; пер. з англ. В. Бондар. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2018. — 448 с.

ISBN 978-617-12-5073-4

ISBN 978-0-399-56245-7 (англ.)

Лу Кларк намагається покінчити зі своїм минулим і переїздить до Нью-Йорка. В Англії вона залишає Сема, який колись допоміг їй оговтатися від болю втрати. А тепер Лу фактично тікає від чоловіка, прирікаючи їхні стосунки на випробування відстанню. У великому місті дівчина починає життя спочатку і влаштовується на роботу до заможного сімейства Ґопніків. Вона відразу опиняється у вирі їхніх таємниць та пристрастей, розчиняючись у чужій родині. Лу не вистачає часу навіть на коротку розмову із Семом, який щодня віддаляється… Але коли одного дня доля випадково зіштовхує її з чоловіком на ім’я Джошуа Райан, усе змінюється. Та от чи змінить нове кохання саму Лу? Чи зможе вона нарешті віднайти щастя і припинити розриватися між минулим та майбутнім?

УДК 821.111

© Jojo’s Mojo Ltd, 2018

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2018

Для любої Саскії: з гордістю носи свої смугасті панчохи

Перш за все пізнай себе; і тільки тоді — самовдосконалюйся.

Епіктет

1

Саме вуса нагадали мені про те, що я більше не в Англії, — товста сіра багатоніжка, що надійно приховувала верхню губу чоловіка; сільські вуса, ковбойські вуса, мініатюрні вусики бізнесменів. Удома таких вусів не побачиш.

Я не могла відірвати від них очей.

— Мем?

Єдиною людиною з такими вусами, яку я бачила вдома, був містер Нейлор, наш учитель математики. До того ж у його вусах завше було повно крихіток від печива — а ми рахували їх на уроках алгебри.

— Мем?

— Ой. Перепрошую.

Чоловік у формі різким порухом товстого пальця запросив мене пройти вперед. Його погляд не відривався від екрана. Я чекала в кабінці, відчуваючи, як піт від довгої подорожі повільно випаровується з моєї спини. Він підняв руку й поворушив чотирма пухкими пальцями.

Лише через декілька секунд я усвідомила, що так він просить мій паспорт.

— Ім’я.

— Там написано, — відповіла я.

— Ваше ім’я, мем.

— Луїза Елізабет Кларк. — Я зазирнула за його стійку. — Хоча мене ніхто не називає Елізабет. Уже після того, як мене так назвали, моя мати усвідомила, що це звучатиме як Лу Ліззі. А якщо промовити дуже швидко, то взагалі виходить якась нісенітниця. Хоча мій тато каже, що це досить підхоже ім’я. Не те щоб я не любила своє ім’я, все ж таки воно моє. Я маю на увазі, навіщо вам такі дивачки у країні. Ха! — Мій голос нервово відскочив від скляної перегородки.

Чоловік вперше поглянув на мене. У нього були міцні плечі та погляд, під котрим, здавалося, було неможливо поворушитися. Він не усміхався і до того ж дочекався, поки зникне й моя усмішка.

— Пробачте, — мовила я. — Люди в формі змушують мене нервуватися.

Я озирнулася й побачила залу паспортного контролю, довжелезну чергу, що, немов змія, звивалася безліч разів, перетворившись на непроглядне, вируюче море людей.

— Якось дивнувато стояти у тій черзі. Відверто кажучи, це найдовша черга в моєму житті. Я вже навіть хотіла розпочати складання свого списку подарунків на Різдво.

— Покладіть руку на сканер.

— Він завжди такий великий?

— Сканер? — Він насупився.

— Потік людей.

Але він більш не слухав. Він роздивлявся щось на екрані. Я поклала пальці на маленький сенсор. І тоді задзвонив мій телефон.

Мама: «Ти приземлилася?»

Я вже хотіла написати відповідь вільною рукою, але чоловік сердито подивився на мене.

— Мем, користуватися мобільним телефоном заборонено.

— Це лише моя мама. Вона хоче знати, чи все гаразд. Я прибрала телефон із його поля зору та нишком відправила їй смайлик.

— Мета поїздки?

«Що це?» — миттєво відповіла мама. У телефонному листуванні мама почувається мов риба у воді й тепер робить це швидше, ніж розмовляє. А це вона робить із надсвітловою швидкістю.

«Ти знаєш, що мій телефон не показує ці маленькі малюночки. Це SOS? Луїзо, скажи, що в тебе все гаразд».

— Мета поїздки, мем? Вуса чоловіка нервово сіпнулися.

Він повільно додав:

— Що ви робитимете тут, у Сполучених Штатах?

— У мене тут нова робота.

— А саме?

— Я працюватиму на одну родину в Нью-Йорку. В Центральному парку.

На коротку мить брови чоловіка трохи піднялися догори. Він ще раз перевірив мою адресу, вочевидь, щоб переконатися у моїх словах.

— У чому полягає ваша робота?

— Це трохи складно пояснити. Щось на кшталт оплачуваної компаньйонки.

— Оплачуваної компаньйонки?

— Так, щось типу того. Я працювала на цього чоловіка. Я була його компаньйонкою, а також давала йому ліки, гуляла з ним і годувала. Насправді це не так дивно, як воно звучить, до речі — в нього були паралізовані руки. Ніякого збочення. Насправді моя остання робота скінчилася чимось більшим, бо дуже складно не зблизитися з людьми, за котрими доглядаєш, а Вілл — той чоловік — виявився просто чудовою людиною, і ми… Що ж, ми закохались одне в одного.

Промовивши це, я вкотре відчула, як на очі навертаються сльози. Я жваво витерла їх рукою.

— Отже, гадаю, якось так я і працюватиму. За винятком романтичного аспекту. І годування.

Працівник імміграційної служби мовчки витріщався на мене. Я спробувала усміхнутися.

— Зазвичай я не пла`чу під час розмов про роботу. Незважаючи на моє дивне ім’я. Ха! Але я кохала його. А він кохав мене. А потім він… Що ж, він вирішив обірвати своє життя. Отже, це щось на кшталт спроби розпочати все знову. — Тепер сльози безупинно та страшенно недоречно котилися з моїх очей. Я не знала, як їх зупинити. Здавалося, уже ніщо не допоможе. — Пробачте. Мабуть, це через різницю в часових поясах. Вдома зараз була б майже друга ночі, правильно? До того ж я більш про нього не говорю. Я маю на увазі, у мене тепер є новий хлопець. І він просто чудовий! Він фельдшер! І сексуальний! Це як виграти в лотерею хлопців, так? Сексуальний фельдшер?

Я почала копирсатися у сумочці в пошуках носової хустинки. Підвівши очі, я побачила, що чоловік простягнув мені коробку з серветками. Я взяла одну.

— Дякую. Отже, у будь-якому разі, мій друг Натан — він із Нової Зеландії — працює тут, і саме він допоміг мені отримати цю роботу, і я поки що не знаю, що саме робитиму, окрім того, що доглядатиму жінку одного багатія, котра страждає від депресії. Але я вирішила, що цього разу я житиму так, як хотів Вілл, бо до цього я робила все неправильно. Все закінчилося тим, що я влаштувалася на роботу в аеропорту.

Я завмерла.

— Ні — ой — я не кажу, що це погано — працювати в аеропорту! Я впевнена, що іміграційна служба — це дуже важливо. Дуже важливо. Але у мене є свій план. Тут я кожного тижня робитиму щось нове, а також завжди казатиму «так».

— Казатимете «так»?

— Погоджуватимуся на все нове. Вілл завжди казав, що я сама позбавляю себе всього нового. Це і є мій план.

Офіцер ще раз продивився мої документи.

— Ви неправильно заповнили розділ з адресою. Мені потрібен поштовий індекс.

Він простягнув мені бланк. Я подивилася номер на роздрукованому папірці й записала його тремтливими пальцями. Я поглянула ліворуч, на чергу, котра ставала дедалі неспокійнішою. На початку сусідньої черги двоє офіцерів опитували китайську родину. Жінка почала сваритися, і їх повели до бокової кімнати. Раптово я відчула себе неймовірно самотньою.

Офіцер нахилився вперед, щоб подивитися на людей, що чекають своєї черги. А тоді просто поставив штамп у паспорті.

— Нехай щастить, Луїзо Кларк, — сказав він.

Я витріщилася на нього.

— І це все?

— Так, усе.

Я усміхнулася.

— Ой, дякую! Це дуже мило з вашого боку. Я маю на увазі, дуже дивно опинитися на іншому кінці світу геть на самоті, тож мені дуже приємно зустріти тут першу хорошу людину, і…

— Ви повинні йти, мем.

— Звісно. Перепрошую.

Я зібрала свої речі та відкинула спітніле пасмо волосся з обличчя.

— І, мем…

— Так? — Цікаво, що ще я зробила неправильно.

Він не відводив очей від екрана.

— Будьте обережні з тим, чому казатимете «так».

Натан, як і обіцяв, чекав на мене в залі прибуття. Я ніяково оглянула натовп, майже впевнена в тому, що ніхто не прийде, але він стояв посеред юрби та розмахував широкою долонею над метушливими головами. Він підвів і другу руку, розтягнувши рот в усмішці. Крізь натовп він пробрався до мене і, міцно обійнявши, підняв на руки.

— Лу!

Побачивши його, я відчула, як щось усередині раптом стиснулося — щось, пов’язане з Віллом, його втратою та незагоєними ранами, які болять іще дужче від нелегких семи годин у літакові, — на щастя, він тримав мене так міцно, що в мене був час, аби опанувати себе.

— Ласкаво просимо в Нью-Йорк, Коротулько! Я бачу, твій вишуканий смак і досі з тобою.

Він із усмішкою оглянув мене. Я розправила свою тигрову сукню в стилі 1970-х. Я подумала, що виглядатиму в ній як Джекі Кеннеді Онассіс[1]. Якби Джекі Кеннеді ще й розлила каву собі на коліна в літаку.

— Я дуже радий тебе бачити.

Він підхопив мої свинцеві валізи, немов вони були наповнені пір’ячком.

— Ну ж бо. Треба відвезти тебе додому. Моя машина в ремонті, тож містер Ґ. позичив мені свою. Затори страшенні, але доїдеш із шиком.

Машина містера Ґопніка була гладкою, чорною та величезною, немов автобус. Двері зачинялися зі стриманим глухим кліком, що свідчило про шестизначний цінник. Натан завантажив мої валізи до багажного відділення, а я, зітхнувши, вмостилася на пасажирському сидінні. Я перевірила телефон, відповіла на чотирнадцять повідомлень від матері, написавши їй, що я вже в машині й зателефоную завтра, потім відповіла Семові, котрий сказав, що сумує за мною. Та додала смайлик із поцілунком.

— Як справи в хлопця? — запитав Натан, зиркнувши на мене.

— Усе добре, дякую.

Я додала ще декілька смайликів, так, про всяк випадок.

— Не дуже засмутився через те, що ти поїхала?

Я знизала плечима.

— Він розуміє, що це необхідно.

— Усі ми розуміємо. Просто тобі знадобилося трохи більше часу, от і все.

Я відклала телефон, відкинулася у кріслі та почала читати незнайомі назви, що блимали за вікном: «Магазин шин Майло», «Тренажерний зал Річі», машини швидкої допомоги, вантажівки, занедбані будинки з облізлою фарбою та скрипучими сходами, баскетбольні майданчики, водії, що п’ють щось із величезних пластикових стаканів. Натан увімкнув радіо, і я почула голос чоловіка на ім’я Лоренцо, який говорив про бейсбол. На коротку мить мені здалося, що я перебуваю в якійсь умовній реальності.

— Отже, завтра розпочнемо все налагоджувати. У тебе вже є ідеї? Я подумав, що спершу варто дати тобі виспатися, а вже потім зводити тебе на сніданок. А в перші ж вихідні ти просто повинна відчути Нью-Йорк на повну.

— Звучить чудово.

— Вони повернуться з заміського клубу аж завтра ввечері. Минулого тижня вони трохи посварилися. Я все розповім, але тільки коли ти відіспишся.

Я витріщилася на нього.

— Ніяких секретів, чи не так? Це ж не буде…

— Вони не схожі на Трейнорів. Звичайнісінька багатенька родина з деякими труднощами.

— Вона хоч добра?

— Вона просто чудова. Вона… непроста жінка. Але чудова. Він також.

Я вже давно зрозуміла, що можна не сподіватися на більш точний опис від Натана. Він замовк — Натан ніколи не любив надто пліткувати, — а я просто сиділа в ідеальному «мерседесі» з кондиціонером, силкуючись побороти хвилі сну, що вперто намагалися накрити мене з головою. Я подумала про Сема, котрий, мабуть, зараз спить у залізничному вагоні в декількох тисячах миль від мене. Я пригадала Тріну й Тома, що туляться в моїй маленькій квартирі у Лондоні. У мої думки врізався голос Натана:

— Тільки подивися.

Я підвела очі, здавалося, повні піску, і побачила Бруклінський міст, Мангеттен, що мерехтить мільйоном зазубрених уламків світла, приголомшливий, лискучий, донезмоги грандіозний та прекрасний. Краєвид був настільки знайомий із телебачення та фільмів, що просто неможливо усвідомити, що бачиш його реально. Я підскочила у кріслі, приголомшена тим, що ми їдемо саме туди, до найвідомішого мегаполісу на планеті.

— Цей краєвид ніколи не старіє, га? Трішки більший за Стортфолд.

Саме у цей момент я усвідомила: це мій новий дім.

— Привіт, Ашоку. Як справи?

Натан котив мої валізи мармуровим вестибюлем, а я роздивлялася чорно-білу плитку під ногами та латунні поруччя, намагаючись не спіткнутися та прислухаючись до власних кроків, що розходилися луною в просторій кімнаті. Це нагадало мені вхід до величезного і трохи старовинного готелю: ліфт із полірованої латуні, червоно-золоті ліврейні килими, дещо похмура стійка рецепції. У повітрі пахло бджолиним воском, відполірованим взуттям та грішми.

— Усе гаразд, друже. А це хто?

— Це Луїза. Вона працюватиме на місіс Ґ.

Портьє у формі підвівся з-за свого столу і простягнув мені руку. В нього була широка усмішка, а його очі, здавалося, бачили все на світі.

— Приємно познайомитись, Ашоку.

— Британка! У мене є двоюрідний брат у Лондоні. У Кройдовні. Ви знаєте Кройдовн? Ви живете десь поблизу? Він такий великий хлопець, може, ви зустрічалися?

— Я не була в Кройдоні, — відповіла я. І додала, побачивши, як згасла його усмішка: — Але обов’язково його навідаю, коли наступного разу буду в тих краях.

— Луїзо, ласкаво просимо до Лавері. Якщо вам щось знадобиться, якщо вам щось незрозуміло, одразу кажіть мені. Я працюю двадцять чотири на сім.

— Він не жартує, — зауважив Натан. — Іноді мені здається, що він і спить під тим столом.

Він жестом вказав на тьмяно-сірий службовий ліфт у задній частині вестибюля.

— Троє дітей, котрим нема ще й п’яти, друже, — сказав Ашок. — Повірте, робота тут рятує мою нервову систему. Не можу сказати те саме про свою дружину. — Він широко всміхнувся. — Справді, міс Луїзо. Якщо вам щось знадобиться, я до ваших послуг.

— А як щодо наркотиків, повій та публічних будинків? — прошепотіла я, коли за нами зачинилися двері службового ліфта.

— Ні. Тільки квитки до театру, бронювання столиків у ресторанах та послуги найкращих хімчисток, — відповів Натан. — Це ж П’ята авеню. Боже мій, чим ти займалася в Лондоні?

Резиденція Ґопніків становила шістсот п’ятдесят квадратних метрів другого та третього поверхів готичної будівлі з червоної цегли, це дуже рідкісний дуплекс для цієї частини Нью-Йорка, що свідчило про заможність багатьох поколінь сім’ї Ґопніків. Як розповів мені Натан, Лавері — це зменшена копія знаменитої будівлі Дакота, а також один із найстаріших кооперативів на верхньому Іст-Сайді. Ніхто не може купити або продати тут квартиру без схвалення ради мешканців будинку, котрі, як правило, категорично налаштовані проти будь-яких змін. І поки розкішні кондомініуми по той бік парку, з їхніми ресторанами, тренажерними залами, дитячими садками, панорамними басейнами, радо приймали нові грошенята — російських олігархів, зірок естради, китайських сталевих магнатів та мільярдерів, що збили капітал у сфері технологій, — мешканці Лавері насолоджувалися старою доброю класикою.

Ці апартаменти передавалися із покоління в покоління; їхні жителі вже давно навчилися миритися з системою трубопроводів 1930-х років і навіть припинили боротися за дозвіл змінити щось більш масштабне, ніж перемикач світла, — вони просто мовчки спостерігали за тим, як навколо них змінюється Нью-Йорк, як люди зазвичай мовчки ігнорують жебрака з картонною табличкою.

Я ледве встигла розглянути велич самого дуплекса, з його паркетною підлогою, високою стелею та дамастовими шторами завдовжки в поверх, коли ми попрямували до приміщення прислуги, що ховалося десь у закутках другого поверху, у самому кінці довгого вузького коридору, який тягнувся з кухні, — аномалія, що була нормою в давнину. Більш нові або реконструйовані будівлі не мають приміщень для прислуги: тепер економки та няні мають виїжджати з Квінсу або Нью-Джерсі на світанку й повертатися додому вже затемна. Але родина Ґопніків володіла цими крихітними кімнатками з самих перших днів життя будівлі. Їх не можна було від’єднати чи продати, і хоч офіційно вони були прив’язані до основної резиденції, багато хто хотів зробити з них комори для зберігання речей. Нескладно зрозуміти, чому саме.

— Ми прийшли. — Натан відчинив двері й поставив мої валізи.

Моя кімната була розміром приблизно три на три метри. У ній було двоспальне ліжко, телевізор, комод і шафа.

У кутку стояло невеличке крісло, оббите бежевою тканиною. Його сидіння втомлено провисало від попередніх мешканців кімнати. Крихітне віконце, можливо, виходило на південь. Або на північ. Або на схід. Було складно сказати, адже воно впиралося у цегляну стіну сусідньої будівлі, такої високої, що можна було побачити небо лише за умови, якщо притиснутися обличчям до скла і вивернути шию.

Трохи далі по коридору я побачила спільну кухню, яку я ділитиму з Натаном та економкою, чия кімната була навпроти.

На моєму столі лежав акуратний стосик із п’яти темно-зелених сорочок поло, а також щось схоже на чорні штани з дешевим тефлоновим блиском.

— Вони не казали тобі про уніформу?

Я взяла до рук одну з сорочок.

— Це лише сорочка і штани. Ґопніки вважають, що з уніформою набагато простіше. Усі знають своє місце.

— Якщо хочеш бути схожим на професійного гольфіста.

Я зазирнула до крихітної ванної з коричневого мармуру, що з літами вкрився пліснявою та водним каменем. Поруч із душовою кабіною стояв і маленький унітаз, що, здавалося, походив аж із 1940-х. На поличці лежало мило в паперовій обгортці та засіб від тарганів.

— Насправді за мангеттенськими мірками це дуже щедро з їхнього боку, — пояснив Натан. — Я знаю, що кімната трохи обтріпана, але місіс Ґ. каже, що ми можемо вдихнути у неї нове життя. Декілька додаткових ламп та швидка поїздка до магазину декору, і все заграє…

— Мені все подобається, — мовила я. Я повернулася до нього. — Я в Нью-Йорку, Натане. Я насправді тут, — мій голос тремтів.

Він стиснув моє плече.

— Саме так. Ти насправді тут.

Я насилу розібрала валізи, перехопила їжі, котру Натан, як справжній американець, називав «їжа на винос», продивилася декілька з 859 каналів на своєму маленькому телевізорі, більшість із яких, здавалося, безупинно крутили матчі з американського футболу, рекламу засобів для покращення травлення або ж низькосортні детективні шоу, а потім заснула. Я здригнулася і прокинулася о четвертій сорок п’ять ранку. Ще декілька хвилин була збита з пантелику далеким і незнайомим звуком сирени та низьким риком вантажівки, а тоді увімкнула світло, пригадала, де я, і відчула радісне хвилювання.

Я дістала з сумки ноутбук і написала повідомлення Семові.

«Ти тут? Цілую».

Трохи почекала, але відповіді не було. Він казав, що його збиває з пантелику ця різниця в часі. Я відклала ноутбук і спробувала заснути (Тріна казала, що коли я не висплюся, то виглядаю геть як сумна кобила). Але незнайомі звуки великого міста, зокрема сирени, не збиралися мене відпускати, тому о шостій я встала з ліжка та прийняла душ, намагаючись ігнорувати іржу у воді, що не лилася, а бризкала навсібіч. Я одяглася (у бірюзову блузку з короткими рукавами й зображенням Статуї Свободи та джинсовий сарафан) і вирушила на пошуки кави.

Невпевнено ідучи коридором, я намагалася пригадати, де саме розташована кухня для персоналу, яку Натан показував напередодні. Відчинила двері й побачила жінку, яка обернулася та здивовано уп’ялася на мене. Вона була кремезна і немолода, а її волосся лежало акуратними темними хвилями, немов у кінозірки 1930-х років. Мала гарні темні очі, але куточки її губ були опущені донизу, немов у постійному несхваленні.

— Гм… доброго ранку!

Вона продовжувала пильно дивитися на мене.

— Я — я Луїза? Новенька? Помічниця… місіс Ґопнік?

— Вона не місіс Ґопнік. — Жінка не спромоглася пояснити, що саме мала на увазі.

— А ви, мабуть… — Я ламала свій утомлений мозок, намагаючись пригадати ім’я, але це було безнадійно. Ну ж бо! — Прошу мені вибачити. Сьогодні в мене каша замість мозку. Складний переліт.

— Мене звати Іларія.

— Іларія. Ну звісно. Пробачте. Я простягнула руку. Але жінка проігнорувала мій жест.

— Я знаю, хто ти.

— Гм… Ви можете показати мені, де Натан тримає своє молоко? Я просто хотіла випити кави.

— Натан не п’є молока.

— Хіба? Раніше пив.

— Ти хочеш сказати, що я брешу?

— Ні. Я зовсім не мала цього на ув…

Іларія відступила вліво та жестом указала на самотню шафку, удвічі меншу за інші.

— Ось ця твоя.

Тоді вона відчинила холодильник, щоб поставити сік на місце, і я помітила повну дволітрову пляшку молока на її полиці. Вона зачинила двері й невблаганно подивилася на мене.

— Містер Ґопнік повернеться о шостій тридцять сьогодні ввечері. Одягни перед зустріччю уніформу.

Жінка вийшла в коридор, голосно ляскаючи підошвами своїх капців.

— Приємно познайомитися! Я впевнена, ми з вами бачитимемося дуже часто! — крикнула я їй навздогін.

Певний час я просто дивилася на холодильник, а потім вирішила, що вже не надто рання година для того, щоб десь купити молоко. Урешті-решт, це ж місто, яке ніколи не спить.

Сам Нью-Йорк, можливо, й не спав, а от будинок Лавері був сповнений до того щільною тишею, що, здавалося, у повітрі витала немала доза зопіклону[2]. Обережно зачинивши за собою двері, я вийшла до коридору й вісім разів перевірила, чи не забула гаманець і ключі. На щастя, рання година та сплячі мешканці будинку дали мені можливість трохи краще оглянути місце, де я опинилася.

Ступаючи по плюшевому килиму, я рушила до виходу, коли почула собаку, який гавкав з-за одних дверей — дзвінкий, обурений протест, — а також літній голос, що невиразно щось бурмотів. Я поквапилася та, не бажаючи брати на себе відповідальність за те, що розбудила мешканців будинку, пішла не до сходів, а прямісінько у службовий ліфт. У вестибюлі було безлюдно, тож я тихенько вислизнула на вулицю, у самий вир галасу та світла. Усе це вкупі вразило мене настільки сильно, що мені довелося зупинитися на хвилинку, щоб зберегти своє вертикальне положення. Просто переді мною простягався неоглядний зелений оазис Центрального парку. Зліва, на людній вулиці, кремезні чоловіки в комбінезонах вивантажували ящики з фургона, а за цим дійством спостерігав поліцейський, схрестивши на грудях м’язисті руки. Старанно дзижчала підмітальна машина, виконуючи свій обов’язок. Таксист балакав з якимсь чоловіком через опущене вікно машини. Я подумки підмічала усі ознаки Міста великого яблука. Кінні екіпажі! Жовті таксі! Неймовірно високі будівлі! Поки я роздивлялася все довкола, повз мене пройшли дві перелякані туристки з дітьми у візочках та кавою в пластикових стаканах — вони, вочевидь, і досі відходили від зміни часових поясів.

Мангеттен тягнувся в усіх напрямках, величезний, цілований сонцем, бурхливий та блискучий.

Моя втома зникла разом із зорею. Я зітхнула на повні груди й рушила з місця. Мої губи мимоволі розтяглися в широкій усмішці, але я була безсила. Я пройшла вісім кварталів, так і не зустрівши жодного маркету. Я звернула на Медісон-авеню та опинилася серед величезних вітрин розкішних магазинів, ресторанів, затемнених вікон та позолочених готелів, чиї швейцари у лівреях навіть не дивилися у мій бік.

Я пройшла ще п’ять кварталів, усвідомлюючи, що тут не так уже й легко випадково зустріти бакалійну крамницю. Нью-йоркські закусочні чекали мене на кожному розі. У них працювали виряджені офіціантки та чоловіки в білих капелюхах із кирпатими крисами, але все виглядало таким грандіозним і блискучим, що, здавалося, навряд чи мене там чекатиме просто омлет і чашка чаю. Люди, яких я зустрічала на своєму шляху, були або туристами, як я, або ж спортсменами-бігунами у термобілизні та навушниках, і кожен намагався якомога швидше оминути безпритульних, що дивилися на них, піднявши вгору свої насуплені свинцеві обличчя. Нарешті я натрапила на величезну мережеву кав’ярню, в котрій, здавалося, зібралася добра половина жайворонків Нью-Йорка, схилившись над своїми телефонами або ж годуючи на подив радісних дітлахів під нейтральну музику, що грала з колонок на стіні.

Я замовила капучино та мафін, котрий, перш ніж я встигла заперечити, бариста розрізав на дві половини, розігрів і змастив маслом, не відриваючись від розмови про бейсбол зі своїм колегою.

Я сплатила за своє замовлення, сіла за столик, поклала перед собою мафін, загорнутий у фольгу, і відкусила шматочок. Це була найсмачніша річ у моєму житті, навіть не беручи до уваги втому та голод після перельоту і зміни часових поясів.

Просто переді мною, за вікном, простягався ранковий Мангеттен, а мій рот по черзі наповнювався то липким масляним мафіном, то гарячою міцною кавою, даючи волю моєму всюдисущому внутрішньому монологові (Я п’ю нью-йоркську каву в нью-йоркській кав’ярні! Я іду нью-йоркською вулицею! Просто як Меґ Райан! Або Дайан Кітон! Я у справжньому Нью-Йорку!). На коротку мить я зрозуміла, що саме Вілл намагався пояснити мені два роки тому: саме ті дві хвилини, поки мій рот був набитий незнайомою мені їжею, а очі дивилися на незнайомий краєвид, я існувала лише в цьому моментові. Я жила, я відчувала, уся моя істота була готова отримувати та приймати нове. Я була в одному-єдиному місці на землі.

А потім, геть недоречно, дві жінки за сусіднім столиком учинили кулачну бійку, розкидавши довкола каву та булки, поки баристи підскочили, щоб їх розняти. Я струсила крихти з сарафана, закрила сумку і вирішила, що, ймовірно, вже час повертатися до Лавері.

1 Жаклін Був’є (після першого шлюбу — Кеннеді, після другого — Онассіс, широко відома як Джекі) — перша леді США у 1961—1963 роках. (Тут і далі прим. пер.)

2 Зопіклон — снодійне, яке має седативну, протисудомну, амнестичну й анксіолітичну дію. Сприяє розслабленню м’язової тканини.

2

Коли я увійшла, Ашок сортував величезний стос газет, складаючи їх у нумеровані стопки. Він випростався з усмішкою.

— Що ж, вітаю вас, міс Луїзо. Як пройшов ваш перший ранок у Нью-Йорку?

— Дивовижно. Дякую.

— Ви наспівували «Let the River Run»[3], мандруючи вулицями?

Я сторопіла.

— Звідки ви знаєте?

— Усі так роблять, коли вперше приїздять на Мангеттен. Дідько, навіть я так іноді роблю, хоч і не виглядаю як Мелані Ґріффіт.

— Поблизу геть немає продуктових магазинів? Мені довелося йти пішки близько мільйона кілометрів, щоб випити кави. До того ж я й гадки не маю, де купити молоко.

— Міс Луїзо, варто було спитати мене. Ходіть сюди.

Він жестом указав за свій стіл і відчинив двері, покликавши мене до темного, обшарпаного та захаращеного офісу, котрий дисонував із латунню та мармуром вестибюля. На столі стояв ряд екранів спостереження, серед них був старий телевізор і величезний обліковий журнал, а також чашка, декілька книжок із м’якими обкладинками та безліч фотографій усміхнених беззубих дітей. За дверима стояв старезний холодильник.

— Ось. Беріть. Потім повернете.

— Усі швейцари це роблять?

— Ніхто так не робить. Але в Лавері все інакше.

— Тож де люди роблять покупки?

Він скривив обличчя.

— Люди в цьому будинку не роблять покупок, міс Луїзо. Вони навіть не думають про покупки. Б’юся об заклад, добра половина з них вважає, що їжа вже готова просто з повітря з’являється на їхніх столах, магія. — Він озирнувся, знизивши голос. — Ставлю на те, що вісімдесят відсотків жінок, що тут живуть, уже років п’ять не заходили на кухню. Зауважте це, а половина жінок взагалі не харчуються, і крапка.

Коли я здивовано витріщилася на нього, він знизав плечима.

— Багатії не живуть як ми з вами, міс Луїзо. А багатії Нью-Йорка… що ж, вони не живуть як будь-хто інший.

Я взяла пакет молока.

— Вам доставлять усе, що забажаєте. Ви звикнете.

Я хотіла запитати його про Іларію та місіс Ґопнік, котра, як з’ясувалося, геть не була місіс Ґопнік, а також загалом про родину, котру мені належить зустріти. Але він помітив когось у коридорі.

— Ну, доброго ранку, місіс де Вітт!

— Що всі ці газети роблять на підлозі? Це місце схоже на жалюгідний газетний кіоск.

Крихітна стара роздратовано цикнула на стоси «Нью-Йорк Таймс» та «Волл-стрит Джорнал», котрі чоловік не закінчив розпаковувати. Незважаючи на ранню годину, жіночка була виряджена, немов зібралася на весілля: малиново-рожеве пальто, червоний капелюх-таблетка та величезні строкаті сонячні окуляри на її маленькому зморшкуватому обличчі. У руці вона тримала повідок, на котрому вела мопса, що хрипів і войовничо дивився на мене (принаймні мені так здалося, адже насправді його очі були спрямовані у різні боки). Я нахилилася, щоб допомогти Ашокові прибрати газети з її шляху, але пес із гарчанням стрибнув у мій бік, тож я відскочила назад, ледве не перечепившись через «Нью-Йорк Таймс».

— Ай, заради бога! — прокректав тремтячий, але владний голос. — Ви мені ще собаку засмучувати будете?

Зуби мопса ледь не зімкнулися на моїй нозі. Моя шкіра й досі відчувала його дихання.

— Благаю, подбайте про те, щоб до нашого повернення цього безладу тут не було. Я вже не раз казала містерові Овіцу, що ця будівля йде до занепаду. І, Ашоку, я залишила сміттєвий мішок біля своїх дверей. Будь ласка, прибери його, інакше увесь коридор смердітиме мертвими ліліями. Сам тільки Бог знає, хто посилає лілії як подарунок. Суцільний траур. Діне Мартіне[4], ходімо!

Ашок підняв свого кашкета.

— Безумовно, місіс де Вітт.

Він дочекався, поки вона піде. А тоді зиркнув на мою ногу.

— Цей пес ледве не вкусив мене!

— Так. Це Дін Мартін. Краще тримайтеся від нього подалі. Він найзліший мешканець цього будинку, а це вже вам не порожні слова. — Він повернувся до своїх газет, переклавши наступний стос собі на стіл, але зупинився, щоб завадити мені допомогти. — Не переймайтеся, міс Луїзо. Вони дуже важкі, а у вас попереду купа роботи. Гарного вам дня.

Він пішов геть, перш ніж я встигла запитати, що саме він мав на увазі.

День минув як у тумані. Ранок я витратила на те, щоб привести до ладу свою маленьку кімнатку, прибрати у ванній та поставити фотографії Сема, батьків, Тріни й Тома, аби додати затишку. Натан повів мене у закусочну біля Колумбус-серкл, де я їла з тарілки розміром з автомобільну шину та випила стільки міцної кави, що мої руки вібрували дорогою додому. Натан показав мені місця, що можуть стати у пригоді: цей бар працює допізна, у цьому фургоні роблять смачнющий фалафель, а тут можна безпечно зняти готівку… Мій мозок кипів від надлишку нових місць, нової інформації. Десь після обіду я раптом відчула втому та слабкість у ногах, тож Натан, взявши мене під руку, відвів до квартири. Я була щаслива знов опинитися у тихій темній будівлі з ліфтом.

— Подрімай, — порадив він, коли я скинула туфлі. — Хоча на твоєму місці я не став би спати більше години, а інакше — порушиш режим дня.

— Коли, ти кажеш, повернуться Ґопніки? — У мене потроху почав заплітатися язик.

— Зазвичай біля шостої. Зараз третя, тож у тебе ще є час. Ну ж бо, лягай. Скоро знову відчуєш себе людиною.

Він зачинив двері, і я з вдячністю відкинулася на ліжку. Я вже майже заснула, але раптом усвідомила, що так і не зв’язалася з Семом, тому повільно потяглася за своїм ноутбуком.

Я відкрила месенджер.

«Ти там?»

Минуло декілька хвилин, і з булькаючим звуком дзвінка з’явився він, у залізничному вагоні, схиливши своє величезне тіло над екраном. Сем. Фельдшер. Людина-гора. Мій новий хлопець. Ми, як дурні, довго усміхалися одне одному.

— Привіт, красуне! Як справи?

— Добре! — відповіла я. — Я можу показати тобі свою кімнату, але вона така маленька, що дай Боже не зачепити стіни екраном. Я повернула ноутбук, щоб він міг побачити мою маленьку спальню в повній красі.

— Мені подобається. Адже у ній є ти.

Я подивилася на сіре вікно за його спиною й одразу ж уявила атмосферу: дощ тарабанить у дах вагона, вікна затишно запотіли, дерево, волога, кури за вікном ховаються під візком, що протікає. Сем дивився на мене, і я витерла очі, раптом пригадавши, що геть не фарбувалася.

— Ти вже був на роботі?

— Так. Мені сказали, що можна повертатися до обов’язків вже через тиждень. Сподіваюся, я вже буду в достатньо хорошій формі, щоб підняти тіло, не зірвавши шви. — Він інстинктивно поклав руку на живіт, саме туди, куди влучив постріл усього декілька тижнів тому, — звичайний виїзд на виклик ледве не вбив його, але зміцнив наші стосунки, — і я підсвідомо відчула його біль.

— Я хочу, щоб ти був поруч, — мовила я, перш ніж встигла себе зупинити.

— Я також. Але це лише перший день твоєї пригоди, усе буде чудово. Уже через рік ти сидітимеш тут…

— Не тут, — зауважила я. — У твоєму готовому будинкові.

— У моєму готовому будинкові, — погодився він. — І ми разом дивитимемося фотографії на твоєму телефоні, а я потайки думатиму: «Боже, за що, коли вона вже замовкне та припинить розповідати про свій Нью-Йорк?»

— Тож ти напишеш мені? Лист, повний любові й туги, просочений самотніми сльозами?

— Ой, Лу. Ти ж знаєш, що поганий із мене письменник. Але я телефонуватиму. І вже через чотири тижні приїду до тебе.

— Ти маєш рацію, — мовила я, відчуваючи, як стискається моє горло. — Гаразд. Я подрімаю.

— Я також, — мовив він. — Я думатиму про тебе.

— По-брудному та по-еротичному? Або ж по-романтичному, в стилі Нори Ефрон?

— А що з цього не наразить мене на неприємності? Ти добре виглядаєш, Лу, — трохи помовчавши, додав він.

— А ти якось… нездорово.

— Саме так я і почуваюсь. Мало того, що втомився, так ще й хочеться вибухнути. Це навіть збиває мене з пантелику.

Я поклала руку на екран, і він слідом зробив те ж саме. Я уявила його дотик на своїй шкірі.

— Люблю тебе. — Мені й досі було трохи соромно вимовляти ці слова.

— І я тебе. Я б поцілував екран, але, боюся, ти побачиш лише моє волосся у носі.

Я склала ноутбук і з усмішкою поринула у світ сновидінь.

У коридорі хтось верещав. Я прокинулася, нічого не розуміючи, спітніла, частково й досі уві сні, та примусила себе прийняти вертикальне положення. За дверима й справді верещала жінка. У моєму запамороченому мозку пронеслися тисячі думок, заголовки про вбивства, Нью-Йорк і те, як краще повідомити про злочин. На який номер тут зазвичай телефонують у таких випадках? Точно не 999, як в Англії. Я тільки марно ламала собі голову, так і не вживши необхідних заходів.

— Чого я повинна це терпіти? Чого я повинна сидіти та всміхатися, поки ці відьми мене ображають? Ти не чув і половини з того, що вони сказали! Ти ж чоловік! У тебе у вухах стоїть фільтр на такі речі!

— Люба, благаю, заспокойся. Будь ласка. Ти обрала недоречне місце і час.

— Завжди тобі все не те! Завжди тобі заважають сторонні вуха! Може, мені купити окрему квартиру, тільки щоб було де з тобою сваритися?

— Я не розумію, чому ти так засмутилася через ці дрібниці. Тобі треба просто…

— Ні!

Щось гепнулося на дерев’яну підлогу. Від сну не залишилося й сліду, моє серце калатало, мов навіжене.

Важка тиша.

— Тепер ти скажеш мені, що це була сімейна реліквія.

Пауза.

— Що ж, так, так, була.

Приглушений схлип.

— Мені начхати! Мені начхати! Твоя сімейна історія от-от мене задушить! Ти мене чуєш? Задушить!

— Аґнес, люба. Тільки не в коридорі. Ну ж бо. Ми можемо обговорити це пізніше.

Я тихенько сиділа на краю свого ліжка.

Приглушені ридання, тиша. Я трохи почекала, а тоді підвелася й навшпиньки підійшла до дверей, притиснувшись вухом. Нічого. Я подивилася на годинник — четверта сорок шість вечора.

Я вмилася і швидко переодягнулася у свою форму. Розчесавшись, тихенько вийшла зі спальні й завернула за ріг коридору.

І зупинилася.

Далі по коридору, біля кухні, лежала молода жінка, згорнувшись у клубок. Старший чоловік, обійнявши її обома руками, напівсидів на підлозі. Одне його коліно було підігнуте, а друге — витягнуте, немов він упіймав її, та не витримав ваги. Я не бачила її обличчя, але з-під темно-синьої сукні грубо стирчала довга тонка нога, а аркуш білого волосся затуляв обличчя жінки. Кісточки на пальцях у неї побіліли від її міцної хватки.

Я стала як укопана і мимоволі ковтнула слину. Чоловік підвів погляд. Я впізнала містера Ґопніка.

— Не зараз. Дякую, — м’яко мовив він.

Мій голос застряг десь у горлі, серце калатало просто у вухах, так голосно, що навіть вони, мабуть, його чули, тож я швидко позадкувала до своєї кімнати.

Наступну годину я намагалася відволіктися на телевізор, але моїх думок не покидав образ цих переплетених людей. Я було хотіла написати Натанові, але геть не знала, що сказати. Натомість о п’ятій сорок п’ять я вийшла з кімнати, обережно рушивши до головної частини квартири. Минувши величезну їдальню, котра була більше схожа на гостьову спальню, та ще двоє зачинених дверей, я тихо йшла на далекий звук тихої розмови. Урешті-решт я дійшла до вітальні й зупинилася просто перед відчиненими дверима.

Містер Ґопнік сидів біля вікна, закотивши рукава своєї блідо-блакитної сорочки й закинувши одну руку за голову. Здавалося, він говорив по телефону. Він жестом запросив мене увійти, не припиняючи розмову. Зліва від мене на рожевому дивані, нервово натискаючи на айфон, сиділа блондинка — місіс Ґопнік? Вона переодяглася, і я на мить розгубилася. Я зніяковіло дочекалася, поки він завершить розмову та підведеться, як мені здалося, не без зусилля. Я зробила крок йому назустріч і потиснула чоловікові руку. Вона була теплою, м’якою і сильною. Молода жінка ні на мить не відірвалася від телефона.

— Луїзо, радий, що ви вже влаштувалися. Сподіваюся, вас забезпечили усім необхідним.

Так кажуть, коли не очікують, що ти будеш щось просити.

— Усе просто чудово. Дякую.

— Це моя дочка, Табіта. Таб?

Дівчина підвела руку, натягнувши щось на кшталт усмішки, й одразу ж повернулася до свого телефона.

— Прошу пробачити Аґнес за те, що її тут немає. Вона прилягла на годинку. Голова розколюється. Це були довгі вихідні.

На коротку секунду його обличчя затьмарила сумна тінь. Нічогісінько в його поведінці не натякало на те, що я бачила лише годину тому.

Він усміхнувся.

— Отже… сьогодні ви повністю вільні, а з завтрашнього ранку супроводжуватимете Аґнес усюди, куди вона захоче вирушити. Ваша офіційна посада називається «асистентка», тож від вас очікується підтримка в усьому, що їй захочеться робити протягом дня. У неї дуже напружений графік — я попрохав свого асистента внести вас до сімейного календаря, тож ви отримаєте його електронною поштою, одразу з усіма оновленнями. Краще перевіряйте близько десятої години вечора — саме в цей час ми зазвичай вносимо останні зміни. Завтра ви познайомитеся з рештою нашої команди.

— Чудово. Дякую.

Почувши слово «команда», я одразу ж уявила собі футболістів, що працюють у цій квартирі.

— Що на вечерю, тату? — Табіта поводилася так, ніби мене не існує.

— Я не знаю, люба. Я думав, ти хотіла кудись піти.

— Я не впевнена, що переживу це сьогодні. Мабуть, я просто залишуся вдома.

— Як забажаєш. Тільки подбай про те, щоб Іларія про це знала. Луїзо, у вас іще є запитання?

Я щосили намагалася пригадати хоч щось.

— Ой, і мама попрохала запитати, чи ти знайшов ту маленьку картину. Міро[5].

— Люба, я на це більш не куплюся. Картина належить цьому будинкові.

— Але мама сказала, що це вона обрала її. Вона за нею сумує. А тобі вона навіть і не подобалася ніколи.

— Не в цьому річ.

Я перенесла вагу з однієї ноги на другу, не впевнена, чи мене вже відпустили.

— Ні, тату, річ саме в цьому. Мама неймовірно сумує, а тобі геть начхати.

— Вона коштує вісімдесят тисяч доларів.

— Мамі начхати на гроші.

— Ми можемо обговорити це пізніше?

— Пізніше ти будеш зайнятий. Я пообіцяла мамі, що вирішу це питання.

Я невпевнено зробила крок назад.

— Тут нема чого вирішувати. Ми з нею розрахувалися півтора року тому. Тоді я й поставив крапку. Ой, люба, а ось і ти. Тобі вже краще?

Я озирнулася. Жінка, яка тільки-но увійшла до кімнати, була приголомшливо красивою, хоча зовсім не мала на обличчі макіяжу, а її біляве волосся було зібране у вільний вузол. На її високих вилицях злегка виднілося ластовиння, а форма очей натякала на слов’янську спадковість. Я припустила, що вона приблизно мого віку. Вона босоніж підійшла до містера Ґопніка й поцілувала його, обвивши шию чоловіка рукою.

— Значно краще, дякую.

— Це Луїза, — мовив він.

Вона обернулася до мене.

— Моя нова союзниця, — мовила жінка.

— Твоя нова асистентка, — виправив містер Ґопнік.

— Вітаю, Луїзо. — Я потиснула її тонку руку. Я відчула, як вона дослідила мене очима, немов намагаючись щось зрозуміти, а потім усміхнулася, і я мимоволі відповіла їй взаємністю. — Іларія підготувала тобі хорошу кімнату? — Її голос був м’яким, а в акценті ховалося щось східноєвропейське.

— Так, ідеальну. Дякую.

— Ідеальну? Ах, тобі так просто догодити. Ця кімната розміром із комірку. Якщо тобі щось не подобається, кажи нам, і ми вирішимо будь-яке питання. Чи не так, любий?

— Хіба ти сама не жила в кімнаті навіть меншій за ту, Аґнес? — мовила Табіта, не відриваючись від телефона. — Здається, тато розповідав мені, що ти жила в кімнаті з п’ятнадцятьма іншими іммігрантами.

— Таб. — Голос містера Ґопніка був м’яким, але застережливим.

Аґнес зробила короткий вдих і підняла підборіддя.

— І справді, моя кімната була навіть менша. Але дівчата, з котрими я жила, були дуже люб’язні. Тому це не створювало жодних незручностей. Якщо поряд добрі та виховані люди, можна витримати все що завгодно, чи не так, Луїзо?

Я проковтнула слину.

— Так.

До вітальні увійшла Іларія та голосно прокашлялася. Під її білим фартухом ховалася така сама уніформа, як і в мене. Вона навіть не поглянула в мій бік.

— Вечеря готова, містере Ґопнік, — заявила вона.

— Іларіє, люба, а на мене вистачить? — запитала Табіта, закинувши руку на спинку дивана. — Гадаю, я сьогодні залишуся.

Вираз обличчя Іларії миттєво став теплим і ласкавим. Переді мною стояла геть інша людина.

— Звісно, міс Табіто. Я завжди готую трохи більше по неділях, на той випадок, якщо ви вирішите залишитися.

Аґнес стояла посеред кімнати. Мені здалося, що я помітила спалах паніки на її обличчі. Вона стиснула щелепи.

— Тоді я хочу запросити Луїзу також повечеряти з нами, — мовила жінка.

У повітрі зависла коротка тиша.

— Луїзу? — перепитала Табіта.

— Так. Було б непогано познайомитися з нею належним чином. У тебе є плани на вечір, Луїзо?

— Гм… ні, — затнулася я.

— Тоді вечерятимеш із нами. Іларіє, ти сказала, що приготувала більше, чи не так?

Іларія зиркнула на містера Ґопніка, котрий, здавалося, був зайнятий чимось у своєму телефоні.

— Аґнес, — трохи помовчавши, почала Табіта. — Ти ж розумієш, що ми не їмо з персоналом?

— Хто це «ми»? Я не знала, що тут є якийсь звід правил.

Аґнес простягла руку вперед і з демонстративним спокоєм стала роздивлятися свою обручку.

— Любий? Ти забув дати мені звід правил?

— З усією повагою, я не сумніваюся в тому, що Луїза дуже мила, — мовила Табіта, — але є певні кордони. І вони існують заради комфорту кожного з нас.

— Я буду рада, навіть… — почала я. — Я не хочу завдавати будь-яких…

— Що ж, з усією повагою, Табіто, але я б хотіла, щоб Луїза сьогодні повечеряла зі мною. Вона — моя нова асистентка, і ми проводитимемо кожен день разом. Тому я не бачу жодних перешкод тому, щоб пізнати її хоч трохи краще.

— Немає ніяких перешкод, — погодився містер Ґопнік.

— Татку…

— Перешкод немає, Таб. Іларіє, будь ласка, накрий стіл на чотирьох. Дякую.

Іларія розширила очі. Вона поглянула на мене, гнівно стиснувши губи, немов уся ця пародія на ієрархію — моїх рук справа, а потім рушила до їдальні й почала рішуче стукати та дзвеніти столовим приладдям. Аґнес тихо видихнула й відкинула волосся з обличчя. А потім змовницьки всміхнулася, крадькома зиркнувши на мене.

— Ну, що, ходімо за стіл, — мовив містер Ґопнік приблизно через хвилину. — Луїзо, може, ти вип’єш із нами?

Це була не вечеря, а мовчазне, болісне жахіття. У мене вселяли благоговійний страх величезний стіл із червоного дерева, срібні столові прибори та кришталеві келихи, недоречні для моєї уніформи. Містер Ґопнік здебільшого мовчав та двічі виходив, щоб відповісти на робочі дзвінки. Увага Табіти була зосереджена на айфоні, поки дівчина демонстративно ігнорувала всіх інших, а Іларія подала курку в соусі з червоного вина та спецій із таким обличчям, як сказала б моя мама, немов її віслюк ударив. Можливо, лише я чула той грюкіт, із яким переді мною поставили тарілку, а також невдоволене фиркання Іларії.

Аґнес майже не торкалася своєї тарілки. Вона сиділа навпроти мене та, час од часу зиркаючи на чоловіка, грайливо балакала зі мною, немов я — її нова найкраща подружка.

— Отже, це ти вперше у Нью-Йорку, — мовила вона. — Де ще ти була?

— Гм… мало де. Я пізно почала подорожувати. Декілька років тому я була в Європі, а до того… Маврикій. І Швейцарія.

— Америка геть інакша. Кожен штат відрізняється від іншого, особливо для нас, європейців. Я відвідала лише декілька, із Леонардом, але таке відчуття, немов усе це різні країни. Тобі тут подобається?

— Дуже подобається! Я маю намір скористатися кожною можливістю, що запропонує мені Нью-Йорк.

— Дуже схоже на тебе, Аґнес, — солодко прощебетала Табіта.

Аґнес проігнорувала дівчину, не зводячи з мене очей. Вони були гіпнотично чарівні, мигдалеподібні. Мені двічі довелося нагадувати собі закрити рота, втупившись на неї.

— Розкажи мені про свою родину. У тебе є брати? Сестри?

Я старанно описала свою родину, та врешті-решт зрозуміла, що це скоріш звучить як розповідь про Волтонів, а не про Аддамів.

— А твоя сестра тепер мешкає у твоїй квартирі в Лондоні? Із сином? Вона приїде відвідати тебе? А твої батьки? Вони сумуватимуть за тобою?

Я пригадала, що тато сказав мені на прощання: «Не поспішай повертатися, Лу! Ми зробимо джакузі з твоєї старої спальні!»

— Ой, так. Дуже сумуватимуть.

— Моя мати плакала перші два тижні, коли я поїхала з Кракова. А в тебе є хлопець?

— Так. Його звати Сем. Він фельдшер.

— Фельдшер! Як лікар? Як мило. Будь ласка, покажи мені його фотографію. Я люблю фотографії.

Я дістала телефон із кишені й відшукала свою улюблену фотографію Сема, де він сидить на моїй терасі у своїй темно-зеленій уніформі. Він тільки-но повернувся з роботи і, тримаючи чашку чаю у руці, усміхається мені. За його спиною сідало сонце, тож тепер, дивлячись на фотографію, я добре пам’ятала, що саме відчувала в той момент, коли мій чай стигнув біля мене, а Сем терпляче чекав, поки я зроблю достатньо фотографій.

— Такий красунчик! Він також приїде до Нью-Йорка?

— Гм, ні. Він будує будинок, тож зараз це було б трохи складно. До того ж він іще й працює.

Очі Аґнес розширилися.

— Але він має відвідати тебе! Ви не можете жити у різних країнах! Як можна любити чоловіка, якщо він не поруч? Я без Леонарда геть не можу. Я навіть не люблю, коли він їде у дводенні відрядження.

— Так, здається, ти намагаєшся подбати про те, щоб завжди бути більш-менш поруч, — мовила Табіта.

Містер Ґопнік відвів погляд від тарілки, зиркнув спочатку на дружину, а потім — на дочку, але промовчав.

— І все ж, — мовила Аґнес, розправляючи серветку на колінах, — Лондон не так уже й далеко. А любов — це любов. Чи не так, Леонарде?

— Саме так, — погодився він, і його обличчя ненадовго пом’якшало від її усмішки. Аґнес простягнула руку й погладила руку чоловіка, і я відвела очі до своєї тарілки.

У кімнаті повисла тиша.

— Узагалі-то, гадаю, я поїду додому. Щось мене нудить. — Табіта гучно відсунула стілець і кинула серветку на тарілку, і білий льон умить просочився червоним винним соусом. Мені довелося побороти в собі бажання врятувати серветку. Вона підвелася й поцілувала батька у щоку. Він простягнув вільну руку й ніжно взяв руку дівчини.

— Поговоримо протягом тижня, татку.

Вона обернулася.

— Луїзо… Аґнес.

Тоді коротко кивнула і вийшла з кімнати.

Аґнес провела її поглядом. Мені здалося, що вона пробурмотіла щось собі під ніс, але Іларія почала збирати тарілки з таким гуркотом, що важко було розібрати слова.

Коли Табіта пішла, схоже, увесь бойовий дух покинув тіло Аґнес. Вона немов зів’яла в своєму кріслі, її плечі раптом похилилися, а ключиці випнулися вперед, коли жінка опустила на них голову. І підвелася.

— Гадаю, мені час повертатися до своєї кімнати. Дуже дякую за вечерю. Було дуже смачно.

Ніхто не став сперечатися. Рука містера Ґопніка відпочивала на столі з червоного дерева, а пальці гладили руку дружини.

— Побачимося вранці, Луїзо, — мовив він, не дивлячись на мене. Аґнес похмуро дивилася на нього. Я вийшла з їдальні та пришвидшила крок, ідучи повз кухню, щоб уявним кинджалам, котрі жбурляє в мене Іларія, не вдалося влучити.

Приблизно через годину мені надійшло повідомлення від Натана. Він пив пиво з друзями в Брукліні.

«Чув, тобі довелося пройти хрещення вогнем. Як почуваєшся?»

У мене не було сил на дотепну відповідь. А також на те, щоб запитати, звідки він про це дізнався.

«Скоро стане легше, варто лишень звикнути до них. Обіцяю».

«Побачимося вранці», — відповіла я. На секунду я злякалася — на що я тільки-но підписалася? — але тоді опанувала себе й нарешті заснула.

Цієї ночі мені наснився Вілл. Він снився мені дуже рідко — раніше це мене засмучувало, адже я сумувала так сильно, що інколи здавалося, ніби хтось пробив діру просто у мене в грудях. І взагалі припинив снитися, коли я зустріла Сема. Але ось знову він явився мені на світанку, немов живий. Він сидів на задньому сидінні свого шикарного чорного лімузина, як у містера Ґопніка, і я бачила його на другому боці вулиці. Я відчула полегшення від того, що він і досі живий, але інстинктивно знала, що маю завадити йому зробити те, що він збирався зробити. Моєю роботою було зупинити його. Але кожного разу, коли я намагалася перетнути вулицю, переді мною з’являвся новий потік автомобілів, котрі гарчали так голосно, що мені не вдалося ані докричатися, ані дістатися до нього. Він сидів, такий далекий, зі своєю гладкою карамельною шкірою, ледь помітною усмішкою на губах, що промовляють щось водієві. В останній момент він помітив мене — його очі трохи розширилися, — і я прокинулася, спітнівши й заплутавшись ногами в ковдрі.

3 «Let the River Run» — пісня, що стала саундтреком фільму «Ділова дівчина» 1988 року, з музикою і текстами Карлі Саймон.

4 Дін Мартін — американський співак, актор, комік і кінопродюсер італійського походження.

5 Жуан Міро-і-Ферра — каталонський художник, скульптор і графік. Один із найвідоміших митців-сюрреалістів.

3

Від: BusyBee@gmail.com

Кому: Samfielding1@gmail.com

Пишу похапцем — у місіс Ґ. зараз урок гри на піаніно, — але я намагатимуся писати тобі листи кожного дня, щоб принаймні відчувати, ніби ми спілкуємося. Я сумую за тобою. Будь ласка, напиши мені у відповідь. Я знаю, що ти ненавидиш електронні листи, але зроби це заради мене. Будь лаааааска. (Уяви мої цуценячі очі.) Але ж це не справжні ЛИСТИ!

Люблю тебе, Луїза

Цілую

— Ну, доброго ранку!

Уперши руки у боки, переді мною стояв величезний афроамериканець у спандексі. Я завмерла на порозі кухні у своїй футболці та самих лише трусах. Кліпаючи очима, я намагалася зрозуміти, чи це мені сниться.

— Ви, мабуть, міс Луїза?

Він схопив мою руку своєю величезною долонею і став її трусити з таким ентузіазмом, що я мимоволі підстрибнула на місці. Я поглянула на годинник. І справді шоста п’ятнадцять.

— Я Джордж. Тренер місіс Ґопнік. Я чув, ви підете з нами. Не можу дочекатися!

Я одразу ж прокинулася від неспокійних заплутаних снів, які на автопілоті вели мене коридором, — зомбі, що шукає кофеїн.

— Гаразд, Луїзо! Треба більше пити! Чоловік підхопив дві пляшки води та зник у коридорі, легко підстрибуючи на ходу.

Я налила собі кави, коли до кухні увійшов Натан, уже одягнений. Від нього пахло лосьйоном після гоління. Він поглянув на мої голі ноги.

— Я тільки-но зустріла Джорджа, — мовила я.

— Він навчить тебе всього, що стосується сідниць. У тебе ж є кросівки?

— Ха! — Я зробила ковток своєї кави, але Натан чекав на відповідь. — Натане, ніхто не попереджав мене про спорт. З мене поганий бігун. Я маю на увазі, я — суцільний антиспорт, типовий мешканець дивана. Ти й сам це знаєш. — Натан налив собі кави й додав води до кавоварки. — До того ж цього року я впала з будинку. Пам’ятаєш? Я вже ніколи не буду такою, як колись.

Це тепер я жартую з цього, але тоді, коли я, горюючи за Віллом, упала п’яна з парапету свого лондонського будинку, було геть не до сміху. Лише біль у стегні не дає забути про це.

— Все буде гаразд. До того ж ти асистентка місіс Ґ. Це твоя робота — завжди бути поруч, приятелько. Якщо їй захочеться побігати, ти бігатимеш за компанію. — Він ковтнув кави. — Отож припини цю паніку. Тобі сподобається. Вже через декілька тижнів будеш сильніша за самого Джорджа. Тут усі займаються спортом.

— Але ж зараз шоста п’ятнадцять.

— Містер Ґопнік прокидається о п’ятій. Ми тільки-но завершили його заняття. А от місіс Ґ. любить поспати довше.

— Тож коли ми біжимо?

— О шостій сорок. Вони чекатимуть на тебе у вестибюлі. Ще побачимося! — Він помахав рукою й пішов.

Аґнес, звісно, була однією з тих жінок, котрі вранці виглядають ідеально: чиста шкіра, трохи сонне обличчя, але це навіть сексуально. Її волосся вільно лежало у хвості, а топ та штани для бігу робили з неї типову супермодель у неробочий час. Вона галопом спустилася до вестибюля, немов скаковий кінь у темних окулярах, і підвела елегантну руку в привітанні, немов було ще зарано для розмов. У мене ж із собою була лише одна пара шортів та футболка, у котрій я виглядала немов пухкий різнороб. Я геть не встигла поголити пахви, тож щільно притиснула лікті до боків.

— Доброго ранку, місіс Ґ.!

Джордж завзято простягнув Аґнес пляшку води.

— Усі готові?

Вона кивнула.

— Ви готові, міс Луїзо? Сьогодні біжимо лишень шість із половиною кілометрів. Місіс Ґ. хоче приділити більше уваги вправам для пресу. Ви ж розім’ялися?

— Гм, я…

У мене не було ані пляшки, ані води. Проте ми рушили.

Я й раніше чула вислів «взятися за діло», але, як виявилося, до Джорджа я по-справжньому не розуміла, що він означає. Він рушив коридором зі швидкістю, як мені здалося, шістдесят п’ять кілометрів на годину, і коли я думала, що ми от-от зупинимося біля ліфта, він відчинив двері, що ведуть до сходів, і ринув назустріч першому поверхові. Минуючи Ашока, я встигла вловити лишень його невиразне привітання.

Я б помолилася, та рання година завадила мені пригадати потрібні слова. Я ледве пленталася позаду цих двох скакунів, для котрих біг був радше розвагою, аніж катуванням. Мої коротенькі кроки ніяк не встигали за їхніми, а кістки струшувалися кожного разу, як підошви торкалися землі. Крім усього цього, ухиляючись, мені доводилося вибачатися перед кожним камікадзе-пішоходом, що траплявся мені на шляху. Мій колишній, Патрік, полюбляв бігати. Це ніби капуста грюнколь — одна з таких речей, котрі точно існують, можливо навіть корисні для здоров’я, але, відверто кажучи, не варті того, щоб витрачати на них своє життя.

«Ну ж бо, ти можеш!» — благала я себе. «Це саме той момент, щоб не здаватися! Так! Ти бігаєш у самому Нью-Йорку! Це нове життя!» Декілька кроків і справді здалися мені легкими. Але тоді машини рушили суцільним потоком, світлофор спалахнув червоним, і ми зупинилися на тротуарі. Джордж та Аґнес легко підстрибували на місці, а я просто намагалася дихати позаду. Опинившись на протилежному боці дороги, ми рушили до Центрального парку. Звуки машин поступово стихли, і ми опинилися в зеленому оазисі, що називають серцем міста.

Пробігши лише півтора кілометра, я вже зрозуміла, що це була погана ідея. Хоч я скоріш ішла, аніж бігла, мої груди судомно здіймалися від задишки, а стегно протестувало болем. Найбільшою відстанню, яку я пробігла за останні роки, були десять метрів до автобуса, на котрий я навіть не встигла. Я підвела очі й побачила Джорджа та Аґнес, які ще й розмовляли під час бігу. Я не могла дихати, а ці двоє ще й балакали.

Я пригадала батькового приятеля, в якого стався серцевий напад, поки він бігав. Тато завжди приводив це як наочний приклад того, що спорт — це небезпечно. Може, треба було попередити про свої травми? А що, як я от-от викашляю легеню просто посеред парку?

— У вас усе гаразд, міс Луїзо?

Джордж розвернувся до мене й позадкував бігом.

— Відмінно! — Я усміхнулася й підвела великі пальці догори.

Я завжди мріяла побачити Центральний парк. Але ж не так! Цікаво, що б сталося, якби я просто впала та померла у свій перший робочий день. Як би вони доставили моє тіло додому? Я ухилилася, щоб не зіштовхнутися з жінкою та трьома близнюками у візочку, який вона везла. «Благаю, Боже, — я поглянула на двох людей, що з легкістю бігли переді мною. — Коли ж хтось із вас уже впаде? Не обов’язково ламати ногу, можна просто розтягнути м’яз. Словом, щось таке, що болить лише добу та лікується шляхом лежання на дивані, піднявши ногу догори, та переглядом телевізора».

Я відчула, що відстань між нами все більшає і я нічогісінько не можу з цим удіяти. Ну що це за парк такий, із пагорбами? Містер Ґопнік розлютився б, якби побачив, що я не супроводжую його дружину. І сама Аґнес, мабуть, зрозуміє, що я просто дурна опецькувата англійка і геть ніякий не союзник. А мені на заміну знайде когось стрункого та гарного, хто краще розуміється на спортивному стилі.

Саме в цей момент мене перегнав якийсь старий. Він поглянув на мене, тоді зиркнув на свій фітнес-трекер і підстрибом побіг далі, слухаючи щось у навушниках. Йому було близько сімдесяти п’яти років.

«Ой, ну годі вже». Я провела його поглядом і тоді помітила кінний екіпаж. Я прискорилася й підбігла до конюха.

— Гей! Гей! Я можу попрохати вас підвезти мене до он тих бігунів?

— Яких бігунів?

Я вказала на крихітні фігурки вдалині. Він подивився на них, а потім знизав плечима. Я вилізла на карету й сіла позаду нього, поки він легким рухом поводів переконав коня рушити у потрібному напрямку. Таку поїздку навряд чи назвеш типовою для Нью-Йорка. Ми наблизилися до цілі, і я поплескала його по плечу, щоб вийти. Ми проїхали десь менше чотирьохсот метрів, проте я майже їх наздогнала. Я насилу зістрибнула вниз.

— Сорок баксів, — заявив конюх.

— Що?

— Сорок баксів.

— Але ми й півкілометра не проїхали!

— Леді, такі у нас ціни.

Вони й досі про щось спілкувалися. Я дістала дві банкноти по двадцять доларів із задньої кишені та жбурнула їх у чоловіка, а потім сховалася за каретою й продовжила бігти саме в той момент, коли Джордж обернувся та побачив мене. Я знов підвела великі пальці догори, немов увесь цей час бігла позаду.

Чоловік нарешті зглянувся наді мною. Він помітив, як я кульгаю, і підбіг ближче, поки Аґнес розтягувала м’язи, розставивши довжелезні ноги, немов неймовірно гнучкий фламінго.

— Міс Луїзо! У вас усе гаразд?

Принаймні мені здалося, що це Джордж. Я більше нічого не бачила, мої очі заливав піт. Я зупинилася та, спершись руками на коліна, спробувала перевести дух.

— У вас якісь проблеми? Щось ви трохи почервоніли.

— Трохи… заіржавіла, — зойкнула я. — Проблема… зі стегном.

— Ви зазнали травми? Треба було сказати!

— Я не хотіла… нічого пропустити! — мовила я, витираючи очі руками. Чудово, тепер вони печуть.

— Де саме болить?

— Ліве стегно. Перелом. Вісім місяців тому.

Він узявся за моє стегно й повернув мою ногу вперед і назад, щоб відчути, як вона рухається. Я щосили намагалася не скривитися.

— Знаєте що, гадаю, на сьогодні з вас досить.

— Але я…

— Ні, розвертайтеся, міс Луїзо.

— Ой, ну якщо ви наполягаєте. Яке розчарування.

— Зустрінемося з вами вдома. — Він так енергійно поплескав мене по спині, що я ледь не впала обличчям на землю. А тоді, радісно помахавши на прощання, вони побігли далі.

— Ну як вам, міс Луїзо? — запитав Ашок, коли я пришкандибала через сорок п’ять хвилин. Виявилося, у Центральному парку не так уже й важко загубитися.

Я зупинилася, щоб відліпити просякнуту потом футболку від спини.

— Неймовірно. Обожнюю.

Увійшовши до квартири, я виявила, що Джордж та Аґнес повернулися додому раніше за мене на цілих двадцять хвилин.

Містер Ґопнік казав, що Аґнес має дуже щільний графік. Враховуючи те, що його дружина не працює та не виховує нащадків, вона — найбільш зайнята людина з тих, кого я зустрічала. Після того, як Джордж пішов, мені дали півгодини на сніданок (на Аґнес чекав накритий стіл з омлетом із самих лише яєчних білків, а також якісь ягоди та срібний кухлик із кавою; а я з’їла мафін, що залишив для мене Натан у кухні для персоналу). Після цього ми провели півгодини у кабінеті містера Ґопніка, поки його асистент, Майкл, виписував усі заходи, які Аґнес відвідуватиме цього тижня.

Офіс містера Ґопніка був взірцем типової маскулінності: усі поверхні виконані з темного дерева, а полиці завантажені книжками. Ми сиділи у м’яких кріслах навколо журнального столика. Позаду нас, на величезному письмовому столі містера Ґопніка, стояв ледь не десяток телефонів та блокнотів. Періодично Майкл благав Іларію принести йому ще кави, і вона піддавалася, усміхаючись лише йому.

Ми обговорили зміст промови для зустрічі щодо благодійної організації Ґопніків, благодійну вечерю в середу, поминальний обід і фуршет у четвер, виставку, а також концерт у Метрополітен-опері в Лінкольн-центрі у п’ятницю.

— Спокійний тиждень, — мовив Майкл, не відриваючи очей від айпеда.

Сьогоднішні плани Аґнес включали візит до перукаря о десятій (три рази на тиждень), відвідини дантиста (планове чищення), обід із колишньою колегою, а також зустріч із декоратором інтер’єру. О четвертій у неї запланований урок гри на фортепіано (двічі на тиждень), велотренажер о п’ятій тридцять, а потім вечеря з містером Ґопніком наодинці у ресторані в центрі міста. Я буду вільна о шостій тридцять вечора.

Здавалося, Аґнес була цілком задоволена планом на день. А може, річ лише у пробіжці. Вона переодягнулася в сині джинси та білу сорочку, під якою ховався величезний кулон із діамантом. Довкола жінки витала стримана хмарка дорогих парфумів.

— Схоже, усе правильно, — мовила вона. — Добре. Я маю зробити декілька дзвінків.

Здавалося, вона вирішила, що я знаю, де шукати її після того.

— Якщо є сумніви, просто чекай на неї в коридорі, — прошепотів Майкл, коли вона пішла. Він усміхнувся, на мить забувши про свою професійну маску. — Коли я тільки починав, я й гадки не мав, де їх шукати. Наше з тобою завдання — це бути поруч у найпотрібніший момент. Але водночас не переслідувати їх до вбиральні.

Як мені здалося, він був лише трохи старший за мене, але виглядав так, наче народився привабливим, із витонченим смаком та в начищених до блиску черевиках. У мене склалося таке враження, ніби усі у Нью-Йорку, окрім мене, були саме такими.

— Ти довго тут працюєш?

— Трохи більше року. Їм довелося розпрощатися зі своїм старим секретарем, бо… — Він зніяковіло замовк. — Ну, новий старт і все таке. А потім, через деякий час, вони вирішили, що їм замало лише одного асистента на двох. Ось для чого ти й потрібна. Тож привіт! — Чоловік простягнув мені руку.

Я потиснула її.

— Тобі тут подобається?

— Дуже. Я навіть не знаю, хто з них мені більше подобається. — Він широко всміхнувся: — Він дуже розумний. І такий привабливий. А вона просто лялечка.

— Ти з ними бігаєш?

— Біг? Ти знущаєшся? — Він здригнувся. — Це не для мене. Хоча, якби з Натаном… О, Боже мій. Із ним би я попотів. Хіба він не красунчик? Він запропонував мені промасувати плече, і я миттєво закохався. І як тобі вдалося стільки з ним пропрацювати і не накинутися на ці смачненькі австралійські кісточки?

— Я…

— Не відповідай. Якщо це все ж сталося, я не хочу про це знати. Ми маємо залишатися друзями. Так. Я маю спуститися на Волл-стрит.

Чоловік вручив мені кредитку («Про всяк випадок — вона завжди забуває свою. Все одно він за все платить») та електронний планшет і показав, як установити PIN-код.

— Тут є всі контактні номери, які можуть тобі знадобитися. А також усе, що стосується календаря, — мовив він, прокручуючи сторінку на екрані вказівним пальцем. — Кожна людина позначена своїм кольором: містер Ґопнік — синім, місіс Ґопнік — червоним, а Табіта — жовтим. Ми більш не ведемо її розклад, бо вона живе далеко від дому, але все одно корисно знати заздалегідь, коли вона може бути тут, а також про всі сімейні зобов’язання, такі як зустрічі довірених осіб або ж членів благодійного фонду. Ти повинна завжди перевіряти електронну пошту, щоб слідкувати за будь-якими змінами в розкладі. Обов’язково перевіряй усе двічі. Помилки в розкладі — єдина річ, яка гарантовано зводить його з розуму.

— Гаразд.

— Кожного ранку ти повинна продивлятися її пошту, щоб зрозуміти, що саме вона хоче робити цього дня. Я ж перевірятиму разом із тобою, бо іноді вона від чогось відмовляється, а він бере це на себе. Тому нічого не викидай. Зберігай листи у двох стосах.

— Скільки ж запрошень їм надходить кожного дня?

— О, ти навіть не уявляєш. Ґопніки — надзвичайно важливі люди. Це означає, що їх запрошують на всі можливі заходи, а відвідують вони лише крихітний відсоток від усього. Після них ідуть ті, кого запрошують лише на половину заходів і хто відвідує сто відсотків від усього.

— А після цих хто?

— Непрохані гості. Ті, хто рветься навіть на відкриття фургону з буріто. Але й їх можна зустріти на світських заходах. — Він зітхнув. — Суцільний сором.

Я продивилася сторінку розкладу, зокрема на цей тиждень, і жахнулася, побачивши райдужне місиво кольорів. Я спробувала приховати свою внутрішню паніку.

— Що означає коричневий колір?

— Це розклад Фелікса. Це кіт.

— Навіть у кота є свій розклад?

— Це лише відвідування грумерів, ветеринарів, стоматологів-гігієністів і таке інше. Ох, ні, цього тижня в нього ще зустріч із фахівцем з поведінки. Мабуть, знов напаскудив там, де не можна.

— А фіолетовий?

Майкл перейшов на шепіт.

— Колишня місіс Ґопнік. Якщо бачиш фіолетову клітинку поряд із заходом, то це означає, що вона також буде присутня. — Здавалося, він збирався щось додати, але раптово задзвонив телефон.

— Так, містере Ґопнік… Так. Звісно. Так, буде зроблено. Зараз підійду.

Чоловік поклав телефон до сумки.

— Гаразд. Мені час іти. Ласкаво просимо в команду!

— Скільки нас тут? — запитала я, але він уже вибігав із приміщення, прихопивши з собою пальто.

— Через два тижні на тебе чекає фіолетова клітинка. Гаразд? Я тобі напишу. І вдягай звичайний одяг, коли виходиш на вулицю! Бо виглядаєш так, немов працюєш у «Гоул Фудз».

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.