На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Піщане — селище з поганою славою. А все тому, що в його околицях вже давно зникають люди, і найчастіше — молоді. Одного разу поліція знаходить там само тіло 26-річного Євгена. Це шокує Ольгу, адже Євген був хлопцем її доньки Яни, з ним вона втекла з дому. Ольга відчуває, що донька в небезпеці, та поліція не квапиться шукати дівчину. Тому Ольга звертається до колишнього правоохоронця Вадима Чотара. Його вже давно цікавить те, що коїться поблизу Піщаного, особливо в зачиненому старому пансіонаті… Ольга і Вадим заглиблюються у пошуки Яни, але хтось навмисне збиває їх зі сліду. Той, хто боїться, що вони розкриють усі темні таємниці Піщаного…

Андрій Кокотюха

Темні таємниці

Роман

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2018

© А. Кокотюха, 2018

© Depositphotos.com / danmir12, photocosma, обкладинка, 2018

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2018

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2018

ISBN 978-617-12-5679-9 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Частина п’ята

Таксі недорого

1

Ольга не знаходила собі місця.

Як на лихо, покриття в Шацьку було не дуже добре. Можливо, зайти в мережу з комп’ютера реальніше й швидше. Телефон не тягнув. Вдавалося заходити на сайти новин, читати дописи в соцмережах, навіть відповідати. Але працювати з купою інформації, яку отримала раптом, у таких умовах було важкувато. Мобільний інтернет працював, як хотів. То раптом пришвидшувався, то ставав повільнішим, а то взагалі завмирав, зависав, і тоді Ользі доводилося роздратовано стукати пальцем по дисплею. Так, наче це оживить і пожвавить процес.

Тим не менше, за кілька годин їй пощастило відкрити й прочитати всі надіслані повідомлення. Також зробила важливішу справу: додалася до групи. Потім переписала в записник ніки із закритої групи. Цікаво, що на аватарках вони майже не розміщали власних фото, ховаючись за котиками, ведмедиками чи квіточками або взагалі якимись інфернальними картинками.

Проте Ольга все одно вирішила не відступати від придуманого на ходу плану. Спершу збиралася відсіяти тих, хто позитивно відгукувався про той самий дивний паралельний світ, куди закликали зазирнути новачків. Потім встановити з ними контакт через Фейсбук. До всього зацікавила інформація від невстановленого поки модератора групи: шанси мають лише ті, хто веде здоровий спосіб життя. Не п’є, не курить, не має хронічних захворювань, не переносив операцій, серйозніших за апендицит. Її Яна цілком відповідала цим вимогам, на відміну від Євгена Заплави. Той курив і, здається, випивав, хоч не так уже й багато, якщо вірити його батькам.

Але за складом свого характеру, за сформованим світоглядом їхній Женя цілком міг повестися на подібну замануху.

Ольга визнала: Чотар таки мав рацію, наполегливо намагаючись дізнатися, за яким милим Яна з другом подалися в класичний глухий кут, на край цивілізації. Точніше — туди, звідки цивілізація повільно й впевнено відступає. При тому, що кілька десятків років тому вона туди прийшла раптово й заразила собою віддалене село.

Злети й падіння.

Класика жанру.

Тепер вимальовувалися як причина, так і наслідок. Засвербіли пучки пальців, так хотілося чимшвидше просунутися вперед. Внутрішній голос уже навіть не підказував — кричав, що вона намацала правильний шлях. Чи треба йти ним самій, чи ліпше дочекатися повернення Вадима — поки не вирішила. Та вчорашній провал підштовхував Ольгу вперед, до активних дій. Згаяно на дурно забагато часу, вона рвалася до бою й не бажала навіть думати про щось, здатне зупинити чи бодай пригальмувати.

Їй удалося надіслати запити дружби трьом авторам захоплених дописів.

До них додала в месенджері кожного лист однакового змісту: вона — мама користувачки UanaBarva, подруги користувача ZaplavaGeka. Хоче знати, куди саме конкретно вони могли податися в пошуках обіцяного переходу в інший світ. Розуміла: пише повну маячню, звучало те дуже дивно. Але іншого способу наблизитися до істини, аніж прийняти правила чужої гри, Ольга зараз не бачила.

Протягом години — жодної відповіді.

Узагалі нульова реакція.

Запит вступити до групи теж проігноровано.

Хоча останній допис, знову казочка про можливість потрапити в іншу реальність, написаний модератором ось-ось.

Дивно, та аж тепер Ольга звернула увагу на нік того, хто створив групу й фактично керував нею.

HaronDrug.

Перечитавши, вона знову здригнулася й відчула морозець. Тепер він бігав не хребтом, а розтікався всім тілом. Стиснуло скроні, в очах на мить потемніло. Опанувавши себе, вона не стрималася — відштовхнула телефон далі від себе, на середину столу.

Харон.

Провідник у інший світ.

Той інший світ — царство мертвих.

Ще й називає себе другом.

Пастка. Ольга нарешті знайшла її, та легше від того не стало. Навпаки, зрозуміла: той, хто називає себе другом, уміє тонко грати на потаємних бажаннях людей, котрі втомилися від реальності й шукають чогось нового.

Дійсно, нинішня реальність — ще та. Лише війна чого варта, усе інше — похідне від неї. Ольга враз пригадала те, на що намагалася не звертати уваги раніше. Яна старанно уникала всього, що хоч трохи стосувалося сумних реалій сьогодення. Навіть кілька разів у доньки вихоплювалося: не всі мають бути героями. Наголошувала на втомі від усього цього. Зрозуміло тепер, чому потягнулася до Євгена Заплави — він не прийшов до подібного, а народився таким втікачем. Усі його прогулянки з дому, вештання містом без жодної на те причини…

Чорт забирай!

Ну чому вона не склала для себе цього раніше!

Подумала — і тут же пояснила. Тягнула їх із Яною сама, мала бізнес, витрачала весь свій час, аби втримати його, придумати щось нове, креативне, стати кращою за інших, обійти конкурентів. Жила переважно цим, моталася, де тільки можна, і щоразу нагадувала Яні: старається для обох, інакше не прожити й не вижити.

А донька не хотіла так.

Мріяла жити інакше.

Хоча б як її Женя, із повною тарганів головою.

Ользі стало тісно в чотирьох стінах готельної кімнати. Захотілося вийти, поділитися відкриттям з першим-ліпшим. Імпульсивно вирішила набрати Чотаря, уже схопила телефон — і поклала назад. Згадала, як Вадим боявся, що його можуть прослуховувати. Коли так, подібні розмови справді поки краще вести віч-на-віч.

Але швидше б він вертався!

Ольга взяла чергову цигарку. Побачила — остання, треба вийти купити ще. Мимоволі подумалося: Харон Друг дуже розчарується, дізнавшись, що вона курить, дозволяє собі пити алкоголь час від часу, тобто веде спосіб життя, далекий від здорового.

Прикурити не встигла.

У двері постукали.

2

Вона нікого не чекала.

Та коли постукали вдруге — підійшла й відчинила. Нікого в Шацьку не знала, її — тим більше ніхто. Отже, подумала, повертаючи ключ, візитер навряд чи випадковий. Прийшли саме до неї, мають якусь справу. Єдиний інтерес для неї тут — Яна. Тому стукіт у двері може бути пов’язаний із донькою.

Несподіваний гість не увійшов — укотився. Від нього, як два дні тому, легенько, та все одно неприємно тхнуло потом. Схоже, іншого одягу, крім коричневих штанів від старого дешевого костюма й блакитної бавовняної сорочки, місцевий патологоанатом не мав.

— Дозвольте?

— Ви вже увійшли. Степан… Юрійович, здається?

— Штефан.

Коротун причинив за собою двері. Потім пройшов і сів на стілець, не чекаючи запрошення, як позавчора в ресторані. Ольга намагалася не дивитися на чорні кучерики, котрі вибивалися з-під розстебнутого коміра.

— Так, звісно. Вибачайте.

— Нічого. Багато хто плутає, — гість поклав руки на коліна. — Це ви даруйте за вторгнення, Ольго… Як вас…

— Просто Ольга, — вона сіла на ліжко, аби не стовбичити над ним. — Здається, минулого разу я не казала, у якому номері живу.

— Ой, дізнатися просто. Жінка з Києва, та, яка з кульгавим чоловіком. Де ваш супутник, до речі?

— Буде по обіді, сподіваюся, — щось у словах Штефана трохи різонуло вуха, та Ольга мотнула головою, поки не переймаючись. — Ви його шукаєте?

— Навпаки, вас.

— До ваших послуг, — вона зиркнула на годинник. — Пів на дванадцяту. Може, спустимося на каву?

— Краще не треба. Без того ризикую.

— Ризикуєте? — її брови стрибнули догори. — Що таке?

— Не хочу, аби бачили нас разом.

— Ви прийшли сюди, спитали, у якому я номері. Піднялися. Хіба це вже не привертає увагу? Якщо ви ховалися, то зараз конспірацію порушили.

— Нас не бачать разом, — Штефко впевнено правив своє. — Ми не на людях. А тут, у готелі, усім до лампи, хто до кого ходить, — й одразу, ніби наважився пірнути з містка й не хотів далі зволікати, бо на нього дивляться, випалив: — Ви ж доньку шукаєте.

Ольга напружилася.

— Шукаю.

— Показували мені її фото.

— А ви заявили — ніколи не бачили тієї дівчини.

— Я збрехав.

Вона мовби отримала сильного ляпаса. Реакція на подібне миттєва — бити у відповідь. Ольга подалася вперед, стиснувши кулаки. Штефко мимовіль відкинувся на спинку стільця, узявся руками за сидіння. Відчув небезпеку, бо потом стало тхнути дужче.

— Тихо-тихо-тихо.

— Я тебе приб’ю! — просичала вона.

— Не у ваших інтересах. Я сам прийшов, із миром.

Кулаки розтиснулися.

— Кажіть, — знову перейшла на «ви».

Штефко видихнув, тильним боком правої долоні витер змокрілого лоба, заговорив:

— Зранку в містечку нашому новин забагато. Начальнику міліції капут, купу його посіпак пов’язали. Не знаю, як кому, а мені дихати легше.

— До чого тут моя донька?

— Не лише вона, шановна Ольго. Думаєте, приховувати правдиву інформацію про причини смерті отих, знайдених на проклятій дорозі, чи інших — моя забаганка? Отакий Штефан Попеляк поганець? Та Ярмолюку нашому просто не хотілося привертати до району зайвої уваги! Якщо є така можливість — змушував писати висновки не про насильницьку смерть, а про нещасні випадки. Кажу вам: ножові рани, несумісні з життям, він вимагав видавати за інфаркти!

— Як це?

— Отак! — коротун завівся. — Людині стало зле, вона впала, на щось нахромилася! Розумієте тепер, у чому справа! Менше кримінальних трупів — менше смикає начальство. Перевірок різних так само менше! Чув, контрабас покривав, сам ніби активно ним займався, мав із того відсоток. Зрозуміло, чому вів таку політику.

— Ясно. Донька моя тут яким боком?

— Не лише вона.

Ольга пожувала губами.

— Нічого не розумію. Ви можете ясніше говорити?

— Намагаюся, — Штефан знову витер лоба рукою, руку — об штани. — Добре, що по тіло того хлопця, Євгена, приїхали батьки й забрали. Справжню причину смерті я вам при зустрічі повідомив, і вона не розголошується. Причини вже пояснив…

— Та не товчіть ви вже воду в ступі! — вона знову почала втрачати терпець.

— Двоє інших, чиї трупи знайшли на краю дороги раніше… Хлопець, віком як той Женя, і дівчина. Їм нічого не кололи. Але смерть насильницька. При цьому, шановна Ольго, обох справді кусали.

— Кусали?

— Зубами, — кивнув Штефко. — Не імітація. Шиї прокушені приблизно в однакових місцях, до крові. Це підказує: кожного спершу вкусили, потім — убили. Провалили голови ззаду. Не можна показувати на собі, але ось тут.

Трохи нагнувшись і розвернувшись до Ольги упівоберта, коротун помацав пальцями місце трохи вище потилиці.

— Били не по голові, а головою. Об щось тверде. Край пня, колоду, сучок на дереві. Я все ж фахівець, моїм висновкам вірити можна, — він забрав руку, повернувся в зручнішу позицію. — Не думайте, я досліджував рани. Там були частки дерева. Дрібні, зовсім мікроскопічні — але були. Ярмолюку про кожен такий випадок я доповідав. Він вимагав звіту особисто.

— І?

— Мені заборонили вказувати таку причину смерті. Дівчину родичі знайшли і забрали десь місяць тому. Хлопець третій тиждень лежить у нашому морзі. Тримаю на свій страх і ризик, особа не встановлена. А просто закопати… То вже занадто, чесне слово.

— Дівчина — хто?

— Десь у мене записано. Зараз не це важливо.

— Чому?

— Ви ж не її шукаєте, а свою доньку.

— Логічно, — Ольга змушена була погодитись. — Може, дико й цинічно прозвучить, та до незнайомої мені вбитої дівчини зараз не маю жодного інтересу. Де і коли бачили Яну?

— Приблизно тиждень тому. Запам’ятав, бо вона у вас яскрава.

— Не треба компліментів. Де?

— У нас місто маленьке…

— Де!!! — їй дедалі важче було тримати себе в руках.

— Я зустрічав з маршрутки посилку з Луцька. Товкся на автостанції. Якась дівчина питала, чим доїхати до Піщаного. Люди пояснювали: туди нічого не ходить, і взагалі їй туди не треба. Грішним ділом я теж долучився. Потім підійшов один такий Павло, місцевий таксист, приватний. Тут багато приватних, у кого машина — той таксує…

— Ну?

— Сказав — довезе, якщо треба. Дівчина сіла до нього й поїхала.

— Так, — Ольга зібралася з думками. — Чекайте. То була точно Яна?

— Точно. Для чого мені зараз брехати?

— Вона була сама?

— Сама. Здається, виглядала чи стурбованою, чи навіть наляканою трохи.

Збігається в часі, подумала Ольга. Навіть якщо коротун трохи поплутав дні, усе одно — Яна була на автостанції вже після того, як їх із Євгеном бачили в Піщаному. Знову трохи закусивши губу, Ольга зробила подумки нехитру математичну вправу. Якщо все так, як каже Штефан, отже, між їх появою в Піщаному й моментом, коли Яна шукала можливість туди повернутися, є чимала темна прогалина.

Щось погане трапилося саме в той проміжок часу, який Ольга досі не спромоглася відтворити.

— Чому збрехали?

— Боявся.

— Кого?

— Кажу ж, Ярмолюка. Хтозна, що б почалося, аби сказав вам усе позавчора. Людина з Києва, активна, наполеглива. Напевне має якісь зв’язки. Як знатиме, що сліди доньки загубилися тут, у Шацьку, а її друга десь поруч убили — здійме бучу. Одне потягне за собою інше, принцип доміно спрацює. Начальнику поліції, ще й при його нечистих справах, того не треба. Хто винен? Штефан Попеляк, патологоанатом. Знайшли б і мій труп на проклятій дорозі…

— Схоже, ви вірите в страшні казки.

— Я, шановна Ольго, вірю своїм очам. А вони, — Штефан торкнувся їх розчепіреними пальцями, — бачили ті трупи.

Вона нарешті перевела подих.

— Уже не боїтеся.

— Хай тепер Ярмолюк боїться.

— Гаразд, — вона підвелася. — Гайда, покажете мені того таксиста.

— А отут, з вашого дозволу, вже самі, — коротун теж підвівся. — Бог знає, як там у вас піде. Місто, кажу ж, маленьке. У разі чого я знову буду винен. Не начальнику поліції, так ще комусь.

— Не думала, що люди вашої професії такі страхополохи. З трупами маєте справу.

— І що?

— Не кожен може. Страшно.

— Забобони, — відмахнувся Штефан. — Мрець вам уже нічого не зробить. То все страшилки про зомбі. Боятися, шановна Ольго, треба живих.

Він махнув на прощання, посунув до дверей.

— Чекайте!

— Що? — коротун повернувся.

— Павло — і все? Як я його знайду?

— Автостанція. Тут ногами недалеко.

— У нього табличка на шиї з іменем?

— «Гольф» у нього. Старий, сріблястий, брудний.

3

Ольга вагалася.

З одного боку, новина змушувала негайно діяти, кóпала нижче спини. Усе ж таки дії Чотаря дали її справі зовсім несподіваний поштовх. Лишайся начальник поліції на волі, хтозна, чи наважився б наляканий Штефан прийти сьогодні чи взагалі колись. Вона б далі намагалася пробити лобом стіну, із кожним днем втрачаючи будь-яку надію на успіх. Але був інший бік: допомога Чотаря саме зараз не зайва. Проте його нема, чекати ж до вечора Ольга вже не мала сил.

Вирішивши дати собі на роздуми одну цигарку, вона звично примостилася біля вікна й закурила.

Поки розвиток подій більше схиляв до того, аби діяти самостійно. Дзвінок Бориса Заплави багато на що кинув світло, довівши опосередковано слушність Вадимових припущень. Ольга вже не сумнівалася, що Женя за своєю дивною природою став жертвою шахраїв, і це в кращому випадку. Йому легко вдалося підбити на авантюру Яну. Обоє дісталися до Піщаного, як — поки не має значення. Там або в околицях зіштовхнулися з чимось таким, що розлучило їх. Євген знайшов смерть, а Яна, напевне не знаючи цього, кинулася шукати його. Чому не подзвонила, не поставила до відома хоча б матір — чергова загадка. Але раптом Ользі стрельнуло: донька могла не телефонувати, а відразу піти до поліції. Там потрапила на гачок Ярмолюка чи когось із його посіпак. Так, до зникнення доньки він не має прямого стосунку. Проте в його манері відфутболити нав’язливе дівчисько. Після чого Яні не лишалося іншого виходу, крім як покластися на власні сили й повернутися в Піщане самотужки.

Таким чином, дві новини, почуті сьогодні, додали нових фрагментів до цілісної картини.

Ольга ще раз перевірила свою сторінку в Фейсбук. На жоден запит дружби не відгукнулися. Той, хто ховався під іменем Харон Друг, до закритої групи її не додав. Нехай, із цим ще буде час розібратися.

Вона докурила до фільтра, пульнула бичок за вікно.

Чекати — дурно вбивати час.

Для годиться Ольга набрала Чотаря.

Абонент не міг прийняти дзвінок.

Це остаточно визначило план наступних дій.

Вона швидко перевдягнулася, як для виходу в ліс, бо в одязі мілітарного стилю почувалася до певної міри сильнішою.

Цупке захисне хакі додавало впевненості. Вирішила не фарбуватися, аби відповідати образу такої собі Диво-Жінки[4]. Хтозна, раптом такий вигляд допоможе швидше знайти спільну мову з провінційним таксистом.

З собою вона взяла лише телефон і, про всяк випадок, усю готівку. Картки разом із паспортом заховала далеко в сумку та лишила в номері. Замкнувши двері, ключ здала на рецепції, хоч місцеві правила того не вимагали.

Шукаючи автостанцію, укотре переконалася — у цих краях клімат особливий, не такий, як усюди. Уже третій день не відчувала задухи, навіть убрана зовсім не по-літньому. Не жарко, але й не холодно. Погода поки була для неї комфортною, а такі відчуття покращували загальний стан та неабияк піднімали настрій.

Автостанцією тут називали майданчик, на якому зупинялися маршрутки. Довкола Ольга помітила чимало приватних автівок, які таксували, хай не мали відповідних «шашечок» на дашках. Водії майже безпомильно вихоплювали пасажирів, яким їхати далі, у бік відпочинкових баз. Торгувалися недовго, бо ціни заправляли однакові, аби не сваритися. Хіба котрийсь потім, останньої миті, попросить у колег дозволу поїхати за меншу суму — і люб’язно отримає його, бо всі люди, усім якось крутитися треба.

Сріблястий «фольксваген-гольф» вона побачила одразу. Саме через названу Штефаном особливу прикмету — бруд. Схоже, хазяїн не мив авто принципово, мовби кидаючи цим зрозумілий лише йому виклик суспільству. Навіть як проста пасажирка, Ольга в останню чергу підійшла б до транспорту, доведеного до такого стану. Та Павлові, котрий товкся поруч ще з двома таксистами, на думку естетів було явно плювати.

Вона не мала жодного плану. Не виробила його по дорозі. У голові засіло одне: цей чоловік — останній, хто бачив її доньку. Більше того, Яна сіла до нього в машину. Тож Ольга вирішила діяти за обставинами, які сама для себе створить.

— Доброго дня! — кинула чоловічому гурту і запитала: — Хто Павло?

Мужчини перезирнулися.

— Ну, нехай я.

Років за тридцять, ніби скручений із різних частин. Руки, права на вигляд трохи коротша за ліву, не виглядали природним, гармонійним продовженням тулуба, а стирчали з плечей, мов патики. Ноги кривуваті, і їх теж ніби хтось приторочив де треба, жартома. Над поясом джинсів нависало невеличке черевце, шия коротка, сам давно не голився і, схоже, вирішив завести бороду. Картата сорочка з закасаними рукавами, під нею — зелена футболка з вицвілим малюнком, логотип Євро-2012. Проте очі перекреслювали, заперечували перше враження від Павла. На Ольгу дивився розумний, навіть не так — хитрий чоловік, котрий давав зрозуміти: не такий, мовляв, я кумедний, як ви собі про мене думаєте, людоньки.

— Нехай чи точно?

— Ну, я, — говорив, ніби робив їй послугу.

— Давайте відійдемо, — Ольга кивнула вбік.

— Може, жіночко, відразу поїдемо? Таксі недорого. Коли Павла шукаєте — добрі люди, мабуть, порадили.

Інші таксисти стежили за розмовою, але байдуже. Власного інтересу ніхто не бачив, а люди всякі підходять, звикли вже.

— Поїдемо. Тільки все одно поговоримо раніше.

Знизавши плечима, Павло недбало махнув товариству, дозволив відвести себе вбік, за свою машину. Ті, своєю чергою, теж розійшлися — саме підходив черговий автобус, починалися лови пасажирів.

— Ви б машину помили чи що, — не стрималася Ольга.

— А вона й без того швидко бігає. Так куди, жіночко? Як треба, вивезу й через кордон, до білорусів.

— Туди, куди везли мою доньку.

Павло спершу потер заросле підборіддя, потім пошкріб потилицю.

— О. Уже якась донька. Нічого не знаю, багатьох возив.

— Ось.

Ольга витягнула смартфон, знайшла і показала таксисту Янине фото.

— Тиждень тому вона сіла до вас у машину.

— Давно.

— Ви мусили її запам’ятати. Її звати Яна, — для чогось додала: — З Києва вона.

— Та яка мені різниця! Пасажири не називаються. Кажуть, куди їхати — і все.

Проте чоловік не стримався — відвів очі.

Більше Ользі нічого не треба було.

— Впізнали її, — просичала вона, шарпонула таксиста за лікоть. — Але даю останню підказку. Ви повезли мою доньку в Піщане.

— Туди нікому не треба. Хіба хто своєю машиною, тільки дуже рідко.

— Тим більше мали запам’ятати.

Павло сторожко покрутив головою.

— Знаєте, ви не кричіть, жіночко, — заговорив тихо, навіть скрадливо. — Не всім тут треба про таке знати й чути.

— Або ви зараз кажете, куди везли Яну, і ми їдемо туди, або я справді кричатиму. Поліцію покличу, там інакша розмова буде.

— Нє, — таксист вишкірився, показуючи на диво рівні, білі, ідеально здорові зуби. — Ви, жіночко, не тутешня. Не тому, що я вас тут вперше бачу, а я в Шацьку, вважайте, всіх знаю. А тому, що не в курсах: у нас тут поки нема поліції. Або, краще сказати, поліції зараз не до нас із вами.

— Чому? — вона знала відповідь, просто хотіла почути таксистову версію.

— Ярмолюку, начальнику місцевому, торба. Всі на вухах. У нас тут не така велика управа. Кажуть, чи не половину особового складу загребли, покривали місцевий контрабас, інші там гріхи. Ті, хто лишився, очухуються. Кажу — кричіть, ніхто не почує.

— Звучить як загроза.

— Та де загроза, — він знову вишкірився. — Розкажіть краще, за яким дідьком ваша доця попхалася в Піщане.

— Отже, ви її возили туди.

— Здаюся, — Павло підняв руки. — Каюся.

— Чому одразу не зізналися?

— Зізнаються, коли десь завинили.

— Нехай, — зітхнула Ольга, втомлюючись від гри в слова. — Ще розберуся, що у вас тут робиться. Поки просто сіли й поїхали. Везіть туди, куди просила Яна.

— Десять гривень кілометр.

Замість відповіді Ольга обійшла «гольф» із пасажирського боку, сіла, хряснула дверцятами.

4

Поки не виїхали з міста, таксист мовчав.

Та щойно рушили трасою, Павло заговорив ніби до Ольги, але якщо поглянути збоку — швидше сам до себе. Дивився прямо на дорогу, розслаблено тримав руки на кермі, голос звучав рівно, без жодних емоцій, так натомлені професори викладають нецікаву лекцію байдужим до предмета студентам.

— Їздять сюди кому не ліньки. Ще розумію — озера. Хоча там уже все туристи засрали. Екзотики вони шукають. Морочать голову, і яйця заразом.

— Чого ви? — щиро здивувалася Ольга. — Хіба туристи вас не годують?

— Мене годувати не треба. Сам їм, — буркнув таксист, не повертаючи голови.

— Ви ж чудово розумієте, що маю на увазі. Якби не туристи, не мали б ви роботи.

— Хіба я її маю?

— Таксуєте. Гроші вам платять.

— Я на таксиста п’ять років не вчився в університеті. Вашому, до речі.

— Моєму?

— Чудово розумієте, про що я, — відповів Павло в тон, навіть трохи мавпуючи пасажирку. — У Києві вчився. Механіко-математичний факультет. Інженер-гідравлік, є така спеціальність.

Ольга глянула на таксиста з неприхованою повагою. Він же далі дивився прямо перед собою.

— Мабуть, у Шацьку важко працювати за фахом, — бовкнула вона і, зрозумівши нетактовність, одразу додала: — Вибачте.

— За що? Ну, нема для мене вдома роботи. А там, де її можна знайти, нема даху над головою. А, — Павло відмахнувся. — Як кажуть, не треба про сумне. Купив стару машину, тут, біля кордону, це дешевше. Місця тутешні знаю. Катаю всяких за гроші, якось живу.

Відчуття поваги швидко зникло.

— А ви, бачу, людей не дуже любите.

— Тих, які зажерлися й вже не знають, чого хочуть, — справді, не люблю.

— Хоча б чесно зізналися. Розшифруйте вже, кого маєте на увазі.

— Таких, як ось ваша донька.

Ольга знову насторожилася.

— Чим Яна вам не догодила? Ви ж лише повезли її, куди попросила.

— Та не про неї мова, — Павло вперше за час подорожі кинув на неї короткий погляд. — Кажу ж, про таких, як вона.

— Ну, і які це — такі?

— Хто не знає, чого хоче.

— Знову по колу. Поясніть, раз уже завели.

— Запросто, — таксист плавно вписався в поворот. — Коли їдуть на турбази, ще розумію. А як просять завезти їх до різної нечисті, тут гублюся. Їм, бачте, цікаво, чи правду пишуть про наш край.

— Тепер уже я вас не розумію.

— Одні пишуть дурню, аби привернути до себе увагу й прославитися. Інші ведуться на неї. Оті всі вурдалаки на хуторах, прокляті дороги з привидами, чупакабри, мать їхню за ногу!

Таксист потроху заводився, й Ользі остаточно перестали подобатися його інтонації. За інших обставин попросила б зупинити машину й вийшла б просто тут, посеред поля. Заплатила б, хай їде, куди хоче. Та зараз повністю залежала від Павла, до того ж відчувала — наближалася до розв’язки настільки дивної, наскільки моторошної пригоди.

— До чого тут чупакабри?

— Ось не кажіть, що ніколи про цих чудовиськ не чули! — таксист уже не приховував роздратування, змішаного з гнівом. — Аби знали, скільки народу різного за кілька останніх років катав по району! Ніби з вигляду розумні люди, хтось навіть із телебачення. У нас проблем вистачає по маківку, причому реальніших за всяких там вурдалаків. Хоч безробіття візьміть. Народ розбігається, села порожніють, самі старі доживають. Хочете привидів — маєте села-привиди, те саме Піщане. Їм, бачте, таємниці й загадки різні цікавіші. Дурять народ, морочать, а народ — вірить.

— Не всі вірять, — зауважила Ольга обережно. — Усе це розважальна інформація. Відволікає від реальності. Сумно, але так.

— Отже, ви приймаєте?

— Не про мене мова. Я пояснюю. Тобто, — виправилася вона, — намагаюся пояснити. І далі не розумію, чим вас так роздраконила Яна.

Павло не відповів. Ольга теж вирішила помовчати, аби не дратувати таксиста явно болісними для нього розмовами. Хоч не до кінця розуміла природу такого болю.

Вони якийсь час їхали прямо, й Ольга впізнавала вчорашній маршрут. Аж раптом Павло без попередження, різко скрутив ліворуч, перетнувши трасу навскоси. Ольга від несподіванки зойкнула й завалилася на бік, бо не причепила пасок, коли сідала. Таксист, грубувато відштовхнувши її плечем, уже їхав по полю, здіймаючи довкола себе хмару сірої куряви. Ольга сіла рівно, не образилася, бо відчувала себе винною, мала ж пристебнутися. Проте Павло все одно міг би попередити про несподіваний маневр. Швидко оговтавшись і таки пристебнувши пасок, вона закрутила головою, намагаючись зрозуміти, куди вони рухаються. Єдине, що стало ясно, — так це чому «гольф» такий брудний.

— Чому так поїхали? — запитала нарешті.

— Бо так треба, — почула у відповідь.

Наступної миті машина опинилася на ледь помітному битому шляху. Курява спала, насувалася лісова стіна, і ось вони вже пірнули у неширокий прохід, обабіч якого густо росли дерева й високі кущі. Павло трохи скинув швидкість, сунули впевнено й обережно.

— Піщане хіба там? — спитала Ольга, трохи опанувавши себе.

— До чого тут Піщане, — буркнув таксист.

— Чекайте! — вона розправила плечі. — Ми куди їдемо?

— Туди, куди возив інших. Вашу дочку теж.

— Ви ж казали — Піщане! — Ольгу поволі охоплювала паніка. — Самі ж підтвердили!

— А потім пояснив: вони самі не знали, чого хотіли, — парирував Павло. — У всіх орієнтир такий. Тоді, дорогою, уже детальніше товкли, куди саме треба. І потім, — він заговорив уже спокійніше, — тут же все хутори. Більшість належать до Піщаного, навіть якщо розкидані по окрузі й давно покинуті. Люди жили на хуторах, аби в колгоспи не загрібали. Це так, для вашого загального розвитку.

— Знаю.

— Не все. Потім, коли вже від колгоспу було не сховатися, та й жити за щось треба, хуторяни почали об’єднуватися. Деякі навіть поштові адреси колись мали. Пенсії бабам-дідам поштарі певний час розвозили на роверах, — таксист трохи помовчав, посопів, додав: — Я на одному такому хуторі виріс. Мама хотіла, аби в люди вибився. Ось, бачте, вибився в люди…

Враз Ольга згадала вчорашню розмову з Тамілою Радзівіл. Колишня головна лікарка елітного санаторію за віком годилася Павлові в матері. Так чи інакше, покоління різні. Але інтонації дуже подібні, можна сказати — однакові.

Ображені.

Кожен із них мав свою надію. Будував плани на майбутнє. Про щось мріяв, бо мріяти не соромно.

І нічого не отримав.

Ользі стало трохи шкода таксиста з дипломом інженера-гідравліка.

Щойно подумала про це, як він натиснув на гальма. «Гольф» сіпнувся, зупинився. Із усіх боків височів ліс, навіть насунулася темрява, хоч тільки-тільки перевалило за полудень. Павло прочинив дверцята.

— Приїхали. Кінцева зупинка.

— Куди?

— Вилазьте, покажу.

Ольга відчепила пасок, вийшла. Тут же атакувала хмара комарів, вона замахала руками, скрикнула гидливо — кілька комах миттю залетіли до рота, Ольга закашлялася, сплюнула.

— Нам точно сюди?

— Усім сюди, — тепер у голосі таксиста чулися загадкові нотки. — Он там, дивіться прямо.

Ольга розігнала комах, пригледілася. Справді, попереду, у гущавині, виднілися обриси будинку. Нічого не розуміючи, озирнулася.

І здригнулася: не почула, як Павло наблизився впритул.

Рухався швидко й тихо, мов лісовий хижак на полюванні.

Зустрілася з ним поглядом.

Хижим.

Від раптового нападу ухилитися не встигла.

Короткий різкий біль — насунулася темрява.

5

Видихнути Чотар зміг лише глибоко по обіді.

Лиш тепер відчув на власній шкурі, як воно — бути важливим свідком у великій кримінальній справі. Причому він не просто когось чи щось там бачив або почув. Брав активну участь у викритті й затриманні групи злочинців, очолюваної високим чином, начальником поліції. До того ж треба було детально в різних кабінетах та різним людям пояснювати, за яких обставин він, звільнений із органів через стан здоров’я пенсіонер, опинився в центрі секретної операції. Ще й залучив до реалізації власних планів рідного батька, теж пенсіонера, тільки значно старшого за віком.

Від ходіння з кабінету в кабінет, переказування тих самих фактів та, що найгірше, власноручного писання пояснень, які потім підшиють до матеріалів справи, Вадимові паморочилося в голові. Та ще більше нудило від розуміння: на цьому не кінець, тягатимуть і далі. Як почнеться суд, викличуть свідком. Не те, щоб Чотар був проти виведення на чисту воду чергового «перевертня в погонах». Просто саме зараз як ніколи гостро зрозумів: уліз не в своє.

Зникла Яна Барва хвилювала його значно більше.

І маєте парадокс: вліз у це, бо думав — знайде й врятує дівчину, допоможе Ользі, яка на межі зриву. Повернулося ж усе так, що змушений був залишити її саму, не рухати справу, за яку взявся, а мандрувати по кабінетах обласної поліцейської управи.

За першої ж нагоди заявив: зайнятий пошуком зниклої безвісти Яни на прохання її матері. Натякнув — поліція все ж могла б долучитися. І почув цілком прогнозовану відповідь: порушувати кримінальну справу нема підстав, бо в тому, що повнолітня особа не дає про себе знати родичам, нема складу злочину. Пораненою чи, не дай Боже, мертвою Яну Барву ніхто не бачив. І, до речі, сам Чотар підтверджує: є свідки, котрі твердять: дівчина була живою й пішла зі своїм другом у невідомому напрямку. Те, що друга знайшли мертвим, ще нічого не означає.

Глухий номер.

Коли нарешті Вадим вийшов на свіже повітря й пошкутильгав до найближчого скверу, на вільну лавку, уперше за багато років закортіло випити не сто грамів, а склянку горілки, закуривши це діло цигаркою без фільтру. Так зробив, коли його, скаліченого, видряпали з бандитського полону. Тоді міцний алкоголь не взяв, зачепило лише після другої порції. На очах у рятівників за п’ятнадцять хвилин видудлив у три підходи півлітровку, викурив шість цигарок, аж потому біль притлумився і він дозволив везти себе в лікарню.

Бажання стало таким гострим, що Чотар уже почав згадувати, куди тут, у центрі, можна швиденько зайти. Згадавши — Ольга чекає й нервує, стримався, витягнув телефон, ввімкнув його. Відразу побачив кілька пропущених від неї дзвінків. Усі — до обіду, і Вадим швидко набрав її номер. Спершу абонент не міг прийняти дзвінок, потім виявився поза зоною досяжності. Це схвилювало, та не дуже. Чотар припустив: Ольга просто вимкнула телефон, не додзвонившись, і тепер спить у своєму номері, бо не має більше чого робити.

Проте повертатися до Шацька все одно ранувато.

Чотар мав у Луцьку ще одну справу. Поки не вирішить її, їхати назад не було сенсу. Замислено покрутив телефон, подумав. Набрав опера Максима, той уже без зайвих застережень дав свій номер. На тому боці відгукнулися після другого сигналу.

— Містика, Вадиме Назаровичу!

— Що ти мелеш, яка дурна містика…

— Оце хотів вас набирати. Щоб знали — я довго не люблю бути в боргу, обіцянки виконую, слово тримаю.

— Молодець. Хоч до рани тебе прикладай. Дізнався щось, так розумію?

— Не те слово. Ви де?

— Нуджуся біля обласної управи.

— Зараз підскочу. Краще на нейтральній території говорити.

Оперативник справді не забарився, Вадим чекав на нього не більш ніж п’ятнадцять хвилин. За цей час той, хто називав себе Максимом, устиг набути зовсім цивільного вигляду. Причесав волосся, убрався в чорні, напрасовані штани, туфлі з гострими носами, блакитну сорочку з коротким рукавом. Не вистачало краватки — і чисто тобі менеджер середньої ланки, із тих, кого прозвали «офісним планктоном».

— Заморили? — спитав, сідаючи поруч на лавку.

— До дупи світські розмови, кажи по ділу.

— О’кей, — Максим потер руки. — То все Сава Ярмолюк, його робота.

— Що саме?

— Дві жертви, яких знайшли раніше на так званій проклятій дорозі. Начальнику поліції найменше хотілося привертати до себе увагу. Тому заборонив навіть згадувати про них. Видав тіло однієї жертви родичам. Про іншу нічого не відомо. Точніше, у зведенні зафіксовано: молодий чоловік, прикмети, особа не встановлена, причина смерті — нещасний випадок.

— Як?

— Отак! — криво посміхнувся Максим. — Пішов собі чувак у ліс, перечепився об корч, упав і стукнувся об щось головою. Тіло, до речі, досі в тамтешньому морзі лежить.

— У мене там знайомий, — Вадим замислено потер підборіддя. — Це все?

— Ні. Друга жертва — дівчина. Самченко Наталя Борисівна, двадцять два роки. Відпочивала з компанією на Шацьких озерах. Коли пішла й не повернулася, друзі підняли хвилю. Коли Наталю знайшли, її впізнали. Приїхали батьки, забрали тіло. Але смерть так само подана як нещасний випадок. Усі папери оформляли підлеглі Ярмолюка, серед них — той Борщовий Георгій, твій знайомий Жора. Це називається злочинною змовою групи осіб.

— Я в курсі, як це називається. Навіть не дивуюся, що все отак зійшло з рук.

— Нічого, тепер їм усе згадають. Але я не про це. Тут, у Луцьку, дехто з компанії Наталі намагався добитися хоч якоїсь справедливості. Писали заяви, лишали свої координати. Звісно, ходу цьому ніхто не давав. Та коли я почав активно цікавитися — прорвало. Схоже, Ярмолюка тут зараз топитимуть усі, кому не ліньки. Боюся, повісять на нього чужі гріхи, не відмиється…

— Ти б ще за Ярмолюка хвилювався!

— То так, до слова. — Далі Максим не говорив, шпарив з пам’яті, мовби перед тим вивчив урок на зубок: — Поки вас там митарили, я встиг видзвонити двох друзів Наталі. Коротко пояснив ситуацію. Кожен заявив: після того, як знайшли Наталине тіло й друзі почали ставити питання, з ними попрацювали поліцейські. Не тутешні, ті самі Ярмолюкові солдати. Не засуджую тих, хто злякався. А злякалися всі.

— Звідки Наталя Самченко?

— З Рівного. Її друзі теж, один дав контакти батьків. Набрав, назвався, усе пояснив. Дізнався — батьки нещасний випадок прийняли.

— А слід від зубів на шиї?

— Є таке діло. Аж посиніло те місце, коли ховали, білим шаликом накривали.

— Чому вони мовчали? Укус — теж нещасний випадок?

— Питав і про це. З батьками жертви спілкувався особисто Сава Ярмолюк. Ти знаєш, як він уміє. Не лишив їм жодної надії. Тепер вони прозріли, — кутик Максимового рота скривився. — Збираються сюди, вимагати, аби Саву видали їм на руки.

— Серйозно?

— Навіть не сумнівайтеся. Я поставив себе на їхнє місце. Люди раптом боятися перестали, уявіть.

— Так, — Чотар на кілька секунд стулив повіки. — Є підозра, що того, невпізнаного хлопчину, теж покусали, а потім убили. Маячня якась.

— Щодо підозр — згоден. Тепер у Шацьку ніхто не заважатиме кидати світло на темні таємниці. Хіба що вам, приватній особі, важкувато буде.

— Чекай-чекай, — Вадим думав про своє. — Женю Заплаву знайшли там само, на дорозі, яку іменують проклятою. Тільки спосіб убивства інакший. Слід зубів на шиї є, але то не укус, якщо вірити патологоанатому. — Він глянув на Максима. — Січеш?

— А то! — оперативник включився одразу. — Друга дівчини, яку ви шукаєте, і тих двох убивали напевне різні люди. Тільки чомусь убивці того хлопця вирішили залишити сліди, котрі вказуватимуть на попередника. Схоже, вони все знають.

— Чорт знає, що робиться в тій глушині, — Чотар сплюнув собі під ноги, далі почав міркувати вголос, говорив не так до Максима, як до себе: — Припустімо, ті, хто має стосунок до зникнення Яни, із якихось причин вбили її друга Женю. Отруїли, щось укололи, підкинули тіло на край тієї злощасної дороги. І для чогось відтворили слід зубів на шиї. Отже, вони знають: десь поруч, у тій же окрузі, діє ще хтось. І цей хтось таки викрадає й убиває, перед тим справді кусаючи жертви. Зараз дурню скажу, але все це гарно додається до місцевої казочки про вурдалаків.

— Наталя Самченко товариству тими вурдалаками мозок винесла.

Максим промовив це спокійно. Чотар не одразу зрозумів почуте. Як дійшло — враз стрепенувся.

— Що?

— Те саме. Начиталася всякого. Я тут пошерстив Інтернет. Підняв казочки про прокляту дорогу, вампірів, які ховаються на хуторах, підводних чудовиськ у тутешніх бездонних озерах. Не край, а бестіарій. Та самі почитайте. Є в Інтернеті аж ціле тутешнє видання — «Волинь таємнича».

— Бачив. Ще більше — передруків звідти. Хоча, як на мене, дурня повна.

— Але людям отаке подобається. Усе краще, ніж про упирів при владі чи перевертнів у поліції. Як ось наш знайомий пан Ярмолюк. Демон, геній зла, не інакше. Залякав народ більше, ніж чупакабра.

Чотар гмикнув.

— Ніколи не думав, чим Сава Ярмолюк відрізняється від чупакабри або вурдалака?

— О!

— Бач, не думав. Я тобі зараз поясню. Отих чудовиськ, синку, люди за будь-яку ціну хочуть зустріти. Точніше, побачити, фото зробити, переконатися, що все воно існує. З такими ж, як Сава, особисто знайомитися мало хто ризикне.

— А, ви в цьому сенсі… До речі, я дізнавався, якщо цікаво. Про «Волинь таємничу».

— Ну?

— Там реально пише під різними псевдонімами десь троє-четверо. Сайт утримує власним коштом, судячи з наповнення — чисто для себе, задля розваги, місцевий бізнесмен. Грошей небагато насправді треба. У вихідних даних зазначено: власник — така собі фірма «Харон».

— Оригінально. Знаєш, що означає?

— Отож, — Максим знову гмикнув. — Перевізник на той світ через річку мертвих. Почуття гумору в пана Гнатюка ще те.

Раптом Максим завмер.

Якщо й збирався говорити далі, слова застрягли в роті, мов глевка грудка.

Його зупинив дивний вираз обличчя Вадима Чотаря.

— Як, ти кажеш, прізвище власника?

— Гнатюк. Поширене досить.

— До чого тут гумор?

— Так у Макара Гнатюка фірма займається вантажними перевезеннями. Що…

— Значить, Макар. Прізвище популярне, ім’я досить рідкісне.

Чотар рвучко підвівся, забувши про ковіньку. Насилу втримав рівновагу, та коли Максим кинувся підтримати — відсторонив жестом.

— З мене орден, синку. Не жартую.

6

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

FB2 document info

Document creation date: 9 May 2018

Created using: indd2fb2 software