Анотація

Вона прибирала туалети за 9$ на годину, а тепер її книга – третя у списку бестселерів The New York Times поруч із виданнями Мішель Обами та Камали Гарріс. «Покоївка» — книга Стефані Ланд про світ низькооплачуваної роботи, на яку мало хто звертає увагу в Америці.

Це розповідь про її важкий шлях, який довелось долати, маючи двох дітей. Авторка жила у будинку для безпритульних із своєю маленькою донькою, а, народивши другу дитину, змушена була працювати прибиральницею туалетів. Без освіти у маленькому містечку знайти пристойну посаду було неможливо. Мрія Стефані здійснилася – вона написала книгу, одкровення, яке захоплює та хвилює.

ISBN 978-617-7764-17-4

Стефані Ленд

Покоївка. Важка робота, мізерна зарплата й воля матері до виживання

Для Міа:

На добраніч, я люблю тебе. Побачимося зранку.

— Мама

Я зрозуміла, що заробляти на життя не те саме, що творити життя.

— Майя Енджелоу

Передмова. Ласкаво прошу у світ Стефані Ленд

Цією передмовою я пропоную вам позбутися будь-яких стереотипів щодо домашніх працівниць, одиноких матерів і породжених ЗМІ образів незаможної людини, які можуть у вас бути. Стефані працьовита і «вміє висловити свою думку», якщо застосувати поблажливий вислів, яким представники еліти схвально відгукуються про несподівано розумних людей, котрі не мають вищої освіти. «Покоївка» розповідає про пригоди мами, яка намагається забезпечити нормальне життя й дім для своєї дочки Мії, виживаючи завдяки державній допомозі та разюче низькому заробітку покоївки.

«Покоївка» — коротке слівце, яке асоціюється з чайними тацями, накрохмаленою уніформою та серіалом «Абатство Даунтон». Насправді, світ покоївки стикається з брудом і плямами лайна. Ці працівниці прочищають стоки від нашого лобкового волосся, вони бачать нашу брудну білизну в прямому і переносному сенсі. Проте вони залишаються непомітними — їхні інтереси не враховуються державною політикою, на них дивляться зверхньо. Я знаю це, тому що як репортер певний час вивчала життя працівників з низькою зарплатнею для моєї книжки «Нікель і Димед». На відміну від Стефані, я завжди могла повернутися до мого більш-менш комфортного життя письменниці. І, на відміну від неї, мені не доводилося утримувати дитину на свій заробіток. Мої діти вже виросли на той час і не мали жодної потреби жити у припаркованих трейлерах, розділяючи зі мною випробування шалених журналістських пригод. Отже, мені знайома й виснажлива праця з прибирання будинків, і зневага, з якою я стикалася, коли одягала публічно свій жилет, прикрашений логотипом компанії «The Maids International». Але я могла лише здогадуватися про тривоги й відчай багатьох своїх тодішніх колег. Як і Стефані, багато з цих жінок були одинокими матерями, для яких прибирання будинків стало засобом виживання. Вони неабияк переймалися протягом дня за своїх дітей і їм часом доводилося вдаватися до неабияких хитрощів, щоб мати змогу вийти на роботу.

На щастя, ви не змушені жити у світі Стефані. У книжці «Покоївка» ви побачите, що у цьому світі керують нестатки. Ніколи не вистачає грошей, а іноді і їжі, арахісове масло та локшина набувають важливого значення, страви з «Макдональдсу» є вишуканим частуванням. У цьому світі ніщо не надійне — ні автомобілі, ні чоловіки, ні житло. Продовольчі талони є важливою підтримкою у виживанні, й нещодавні зміни до законодавства, за яким люди мусять відпрацювати за талони на харчування, змушують лише стиснути кулаки. Без такої урядової допомоги ці працівники, матері-одиночки та інші такі, як вони, не зможуть вижити. Це не подачка. Як і всі інші, ці люди хочуть мати стабільну підтримку суспільства.

Мабуть, найважливішою рисою світу Стефані є антагонізм проти неї тих, кому пощастило більше. Це класові упередження, і вони направлені зазвичай проти працівників, які вважаються морально й інтелектуально нижчими за тих, хто носить костюми й сидить в офісах. У супермаркеті інші покупці оглядають кошик Стефані, коли вона розплачується талонами на харчування. Хтось із старших людей каже голосно: «Споживайте, будь ласка!», ніби він особисто заплатив за ці продукти. Ця ментальність сягає далеко за межі цього одного епізоду, який пережила Стефані, й представляє погляди багатьох громадян нашого суспільства.

Історія світу Стефані йде по кривій, яка, здається, веде до катастрофічного зриву. По-перше, це фізичне виснаження, яке накопичується через повсякденне прибирання, миття та чищення протягом шести-восьми годин на день. У компанії з прибирання, на яку я працювала, кожна з моїх колег, починаючи з дев'ятнадцятилітніх, страждала від якихось нервово-м'язових пошкоджень — болю в спині, плечових м'язах, проблем з колінами й щиколотками. Стефані справляється з цим за допомогою загрозливої кількості ібупрофену, який вона споживає щодня. В одній із квартир вона бачить опіоїди, які зберігаються у ванній кімнаті клієнта, але ліки, котрі відпускаються за рецептом, для неї недоступні, так само, як масаж, фізіотерапія чи відвідування спеціаліста з лікування болів.

Окрім того, з фізичним виснаженням, викликаним її способом життя, переплітається емоційна проблема, з якою стикається Стефані. Вона є тією самою моделлю «стійкості», яку психологи рекомендують бідним. Зіткнувшись з перешкодою, Стефані з'ясовує, як їй рухатися вперед. Але натиск перешкод іноді сягає перевантаження. Усе, що підтримує її, це безмежна любов до дочки, яка яскравим світлом осяває всю книжку.

Я не розкрию таємницю сюжету, якщо скажу, що ця книжка має щасливий кінець. Протягом багатьох років боротьби й трудових зусиль Стефані плекала бажання стати письменницею. Я познайомилася з нею кілька років тому, коли вона розпочинала свою кар'єру. Окрім того, що пишу книжки, я є засновником «Economic Hardship Reporting Project» — організації, яка сприяє талановитим публіцистам долати економічні труднощі, особливо тим, хто сам прокладає собі шлях. Стефані надіслала нам запит, і ми підтримали її, працюючи з нею, щоб допомогти їй довести проект до завершення й повідомити про нього у ліпших виданнях, які ми могли знайти, навіть у «New York Times» і «New York Review of Books». Вона є однією з тих людей, з якими ми працюємо, — невідома письменниця з робітників, котрій потрібно було допомогти й просто підштовхнути, щоб розпочати свою кар'єру.

Якщо ця книжка вражає вас, пам'ятайте, як близько було до того, щоб вона виявилася ніколи не написаною. Стефані могла б зневіритися або зазнати виснаження, вона могла отримати інвалідність унаслідок важкої праці. Поміркуйте над долею усіх тих жінок, які з таких причин ніколи не розповіли свої історії. Стефані нагадує нам, що їх мільйони, кожна з них героїчна по-своєму, і вони чекають, щоб ми їх почули.

Барбара Еренрейх

Частина І

Розділ 1. Притулок

Моя дочка навчилася ходити в притулку для бездомних. Це було у червні, напередодні її першого дня народження. Я сиділа в потертому кріслі, тримаючи стару цифрову фотокамеру, щоб упіймати перші кроки дитини. Я дивилася на заплутане волоссячко Мії, на її піжаму у вузьку смужку, на вираз її карих оченят, коли вона вигиналася й розводила ручки, утримуючи рівновагу. Я бачила у камеру складочки на її ніжках і округлість її животика. Вона мовчки йшла до мене босоніж по кахельній підлозі. Багаторічний бруд в'ївся в неї – він так сильно пристав, що хоч як я його відтирала, підлога однаково не була чистою.

Минав останній тиждень нашого 90-денного перебування у будинку на північній околиці міста, відведеного житловим управлінням для бездомних. Потім ми мали переїхати до іншого тимчасового житла — старого, занедбаного житлового комплексу з цементною підлогою. Але й у притулку я намагалася зробити все можливе, щоб наша кімнатка була домом для моєї донечки. Я застеляла крісло жовтим покривалом, щоб створити бодай якийсь затишок серед навислих білих стін і сірої підлоги та надати нашому помешканню чогось яскравого й веселого.

На вхідних дверях я повісила невеличкий настінний календар. У ньому я зазначала зустрічі з працівниками організацій, де я могла б отримати для нас допомогу. Я зверталась до віконця кожної установи з урядової допомоги, приєднувалася до довгих черг людей, які приносили теки різноманітних документів, щоб довести, що в них немає грошей. Я була вражена тим, як багато зусиль потрібно, щоб довести свою бідність.

У притулку нам не дозволялося приймати гостей, або мати занадто багато майна. У нас був один мішок речей. Мія мала один кошик іграшок. У мене був маленький стіс книжок, який я розмістила на поличках, що відокремлювали житлову зону від кухні. У кухні був круглий стіл, до якого я прикріпила високий стільчик Мії, і стілець, на якому сиділа я і дивилась, як вона їсть, часто п'ючи каву, щоб притлумити голод.

Коли я дивилася, як Мія робить свої перші кроки, то намагалася не затримувати погляд на зеленій скриньці позаду дитини, де тримала документи із суду з детальним описом моєї боротьби з її батьком. Я намагалася концентрувати увагу на дитині, посміхаючись, ніби все було добре. Якби я обернула камеру на себе, я б себе не пізнала. Кілька моїх теперішніх світлин зображали майже зовсім іншу людину, більш виснажену проти тієї, якою я була колись. Я працювала неповний робочий день, як садівник, обрізаючи кущі, уникаючи колючих заростей чорниць, і вириваючи траву там, де вона не потрібна. Іноді я мила підлоги й чистила туалети в будинках знайомих і друзів, які знали, що я відчайдушно потребую грошей. Вони не були багаті, але мали фінансові заощадження, яких не мала я. Втрата заробітку була б для них тимчасовим ускладненням, а не привела б до притулку для бездомних. Вони мали батьків, або інших членів сім'ї, які могли б допомогти грошима і не допустити їх до крайньої межі. Але ніхто не переймався нами. Ми були з Мією лише удвох.

В анкетах для житлового управління, у яких запитували про мої особисті плани на наступні кілька місяців, я писала, що спробую налагодити стосунки з татом Мії, Джеймі. Я гадала, що коли я достатньо постараюся, ми зможемо порозумітися.

Іноді я уявляла собі, що ми могли б бути справжньою родиною — мама, тато, гарненька дівчинка. Я хапалася за ці мрії, ніби за мотузочок величезної кулі. Повітряної кулі, яка піднесла б мене над образами Джеймі й труднощами матері-одиначки. Я хотіла б триматися за цей мотузочок і пливти понад усім. Я хотіла б зосередитися на картині сім'ї, яку бажала мати, мені хотілося вдавати, що погане на цій картині несправжнє, що моє теперішнє життя — це тимчасовий стан буття, а не моє нове існування.

Мія отримала нові туфлі на день народження. Я назбирала на них гроші за місяць. Вони були коричневі, з маленькими рожево-блакитними пташечками. Я послала запрошення на вечірку, як звичайна мама, і запросила Джеймі, наче ми були нормальною парою батьків. Ми святкували за столиком для пікніків з видом на океан на порослому травою схилі у парку Четземока в Порт Таунсенді, місті у штаті Вашинґтон, де ми жили. Гості сиділи на ковдрах, які принесли з собою. Я купила лимонад і кекси на залишок продуктових талонів за цей місяць. Мій тато та мій дідусь добиралися майже дві години з різних місць. Приїхав мій брат і кілька друзів. Один з них приніс гітару. Я попросила подругу сфотографувати Мію, Джеймі й мене, тому що ми дуже рідко втрьох збирались разом. Я хотіла, щоб у Мії зосталась гарна пам'ятка про цей день. Але обличчя Джеймі на світлинах було байдужим і сердитим.

Моя мама прилетіла зі своїм чоловіком Вільямом аж із Лондона чи Франції, або ще звідки, де вони наразі жили. Наступного дня після Міїної вечірки вони прийшли, порушивши правила притулку для бездомних, щоб допомогти мені переїхати до тимчасової квартири. Я похитала головою, побачивши, як вони одягнені — Вільям у вузьких чорних джинсах, чорному светрі й чорних черевиках, мама в чорно-білій смугастій сукні, яка обіймала її круглі стегна занадто щільно, в чорних легінсах, гарному взутті. Вони мали вигляд, ніби були готовими до посадки на потяг. Я не дозволила нікому з них побачити, де ми жили, тому що на тлі їхньої британської вимови та європейського одягу наша кімнатка й будинок мали б ще брудніший вигляд.

Вільям здавався здивованим, побачивши єдиний мішок, з яким ми вибиралися. Він підняв цей мішок, щоб винести на вулицю, мама пішла за ним. Я повернулася назад, аби востаннє подумки побачити перед собою себе саму за читанням книжки у кріслі, Мію, яка риється у своєму кошику з іграшками. Я була щаслива, що йду. Проте в цю мить я згадала те, що тут пережила, це було гірко-солодке прощання з цим ненадійним притулком, з котрого все для нас розпочиналося. Половина мешканців нашої нової багатоквартирної будівлі були такі, як я, й переселилися з притулків для бездомних, а інша половина — були ті, які щойно вийшли з в'язниці. Передбачалося, що нове житло ліпше за притулок, з якого я виселялася, але я не надто прагнула усамітнення. Тут принаймні мій реальний стан був зрозумілим для всіх, навіть для мене самої.

Мама і Вільям чекали на мене, коли я підійшла до дверей свого нового помешкання. Я довго й незграбно поралась з ключем, щоб відкрити замок, поки ми нарешті змогли увійти.

— Ну принаймні тут безпечно, — пожартував Вільям.

Ми зайшли у вузенький коридорчик. Вхідні двері розташовані навпроти ванної кімнати. Я відразу помітила ванну, де ми з Мією могли помитися. Тривалий час ми не мали такої розкоші, як ванна. Наші обидві спальні розташовані праворуч. У кожній з них було вікно, яке виходило на дорогу. У крихітній кухні дверцята холодильника, відчиняючись, торкалися шафки навпроти. Я пройшла по великих білих плитках, схожих на підлогу в притулку, і відчинила двері до невеликого відкритого балкончика. Він був досить широким, щоб я могла тут сісти, випроставши ноги.

Джулі, соціальна працівниця, показувала мені це житло два тижні тому. Остання сім'я, яка жила у квартирі, пробула в ній двадцять чотири місяці – максимально можливий термін.

— Вам пощастило, що звільнилася ця квартира, — сказала Джулі, — тим паче, що спливав ваш термін перебування в притулку.

Коли я вперше зустрілася з Джулі, я сиділа навпроти неї, намагаючись розповісти про свої плани. Як я планую забезпечити притулок своїй дитині. Як я бачу свій шлях до фінансової стабільності. Яку роботу я можу виконувати. Джулі, здавалося, розуміла моє збентеження, пропонуючи деякі поради щодо моїх подальших кроків. Переїзд до житла для малозабезпечених здавався єдино можливим варіантом. Проблема полягала у віднайденні вільного місця. У «Центрі допомоги жертвам домашнього насильства та сексуальних домагань» надавали захищений притулок жертвам, яким було нікуди звернутися, але мені пощастило, оскільки житлове управління запропонувало мені окреме житло, яке забезпечувало певну стабільність.

Під час першої зустрічі ми з Джулі пройшлися по чотирьох сторінках списку коротких правил, з якими я мусіла погодитися, щоб отримати це житло.

Гість розуміє, що це особливий притулок;

це НЕ його будинок.

ВИБІРКОВИЙ АНАЛІЗ СЕЧІ може бути

затребуваний у будь-який час.

У притулку НЕ дозволені відвідувачі.

БЕЗ ВИНЯТКІВ.

Джулі дала зрозуміти, що вони також роблять не-заплановані перевірки, щоб переконатися, що виконується щоденна домашня робота — миється посуд, їжа не залишається на столі, підлога чиста. Я погодилася на вибіркові аналізи сечі, огляди помешкання й комендантську годину після десяти вечора. Нічні відвідувачі допускалися лише за дозволом і не більше ніж на три дні. Про всі зміни в доходах треба було негайно повідомляти: подавати щомісячні звіти з детальною інформацією про те, які гроші мені надійшли, як і чому.

Джулі була завжди красивою та стриманою, вона посміхалася, коли розмовляла. Я помітила, що вона не мала такого виснаженого, змученого вигляду, який мали, здавалося, всі інші працівники урядових установ. Вона говорила до мене, як до пересічної людини, загортаючи за вухо своє коротке мідно-червоне волосся. Але мене зачепили її слова, коли вона сказала, що мені «пощастило». Аж ніяк мені не пощастило! Я була вдячна — це так. Безумовно. Але щодо щастя — ні. Не в цьому разі, коли я оселяюся у місці з правилами, які припускають, що я наркоманка, нечупара, або просто так заплуталася в житті, що мені потрібна примусова комендантська година і перевірка сечі.

Бути бідною, жити в бідності — важке випробування, відсутність засобів для виживання прирівнюється до злочину.

* * *

Ми з мамою та Вільямом перенесла речі з найнятого пікапа на сходи, які вели до моїх дверей на другому поверсі. Ми привезли ці речі від мого батька, де вони зберігалися, коли я переїхала до притулку. Мама та Вільям були недоречно гарно вбрані, тому я запропонувала їм футболки, але вони відмовилися. Мама все життя мала зайву вагу, аж до того часу, коли розлучилася з моїм батьком. Вона приписала втрату ваги дієті Аткінса. Тато пізніше виявив, що її раптовою мотивацією до занять в тренажерному залі була не турбота про здоров'я, а роман і виникле через цей роман бажання уникнути обов'язків дружини й матері. Метаморфоза мами була пробудженням до життя, якого вона завжди прагнула й котрим пожертвувала заради своєї родини. Я відчувала, що вона раптом стала незнайомою для мене. Навесні мій брат, Тайлер, закінчив школу, батьки розлучилися, і мама переїхала на квартиру. До Дня подяки вона схудла наполовину й наростила довге волосся. Якось я зайшла до бару і побачила, як її цілує чоловік мого віку і вони сідають до столика. Мені стало незручно, мене охопило відчуття втрати, яку я не знала, як пережити. Я хотіла, щоб моя мама повернулася.

Тато теж через деякий час розчинився в новій родині. Жінка, з якою він зійшовся відразу після розлучення, була ревнива й мала трьох синів. Вона не хотіла, щоб я приходила до них.

— Піклуйся про себе сама, — сказала вона мені одного разу після спільного сніданку в кафе біля свого будинку.

Мої батьки продовжували жити далі своїм власним життям, залишивши мене почуватися сиротою. Я пообіцяла собі ніколи не створювати таких фізичних і емоційних перешкод між мною і Мією.

Тепер, дивлячись на маму, яка вийшла заміж за британця на сім років старшого за мене, я побачила, що вона розповніла на кілька розмірів, і здавалося, соромилася свого тіла. Я не могла звести на неї очей, коли вона стояла поруч зі мною, розмовляючи з фальшивою британською вимовою. Пройшло майже сім років, як вона переїхала до Європи, і я бачила її від того часу лише кілька разів.

Переносячи ящики з книжками, вона згадала про бургери, а ще через деякий час, коли ми йшли одне за одним сходами, — про пиво. Було заледве опівдні, але вона перебувала в режимі відпустки, тому могла вживати алкоголь на початку дня. Мама запропонувала піти до «Сирен» – бару в середмісті з відкритою верандою. Мій рот наповнився слиною. Мені не доводилося вживати такої їжі місяцями.

— Після цього мені ще треба працювати, але я можу з вами піти, — сказала я. Один раз на тиждень за сорок п'ять доларів я прибирала в дошкільному закладі моєї подруги. Мені також було потрібно повернути вантажівку та забрати Мію від Джеймі.

Того дня мама залишила в мене кілька великих коробок — свої старі світлини та різні дрібнички, які зберігала в гаражі своєї подруги. Вона принесла це все до мого нового помешкання, як подарунок. Я була не проти, щоб забрати це все собі, як свідчення нашого колишнього спільного життя. Мама зберігала мої шкільні портрети, світлини з Гелові-на. Ось я тримаю свою першу впійману рибу. Ось я з квітами після шкільного мюзиклу. Мама тоді була серед глядачів, підтримувала мене, посміхаючись до мене з фотоапаратом в руках. Тепер, в цій квартирі, вона дивилася на мене тільки як на дорослу, рівну їй, а я стояла, почуваючись такою розгубленою, ніж будь-коли. Мені потрібна моя сім'я. Мені треба бачити, як вони кивають мені, посміхаючись, запевняючи мене, що зі мною все буде гаразд.

Коли Вільям вийшов, щоб помити руки у ванній кімнаті, я сіла поруч з мамою.

— Мамо, — сказала я.

— Що? — відказала вона так, ніби я вже про щось її попросила. У мене завжди було відчуття, що вона боїться, що я попрошу в неї грошей, але я ніколи не робила цього. Вони з Вільямом жили скромним життям в Європі, здаючи в оренду квартиру Вільяма в Лондоні, в той час, як самі мешкали у Франції, недалеко від Бордо, в котеджі, який вони перетворили на пансіон із сніданками.

— Я хочу запитати, чи не можемо ми з тобою побути разом якийсь час? — попросила я, — лише ми вдвох?

— Не думаю, що це було б доречно, Стеф.

— Чому? — запитала я.

— Я маю на увазі, якщо ти хочеш провести час зі мною, то тобі доведеться погодитися, що і Вільям буде з нами, — сказала вона.

У цю мить зайшов Вільям, голосно сякаючись у носову хусточку. Вона схопила його за руку й подивилася на мене, піднявши брови й пишаючись тим, що встановила між нами цю межу.

Ні для кого не секрет, що я не любила Вільяма. Коли я їздила відвідати їх у Францію кілька років тому, ми з Вільямом зчинили запеклу суперечку, яка так сильно засмутила маму, що вона вийшла поплакати в машині. У цей їхній візит, я хотіла повернути втрачені стосунки з мамою, але не просто, як з тією людиною, яка могла допомогти мені піклуватися про Мію. Я потребувала мами, якій я можу довіряти, яка б прийняла мене беззастережно, попри те, що я живу в притулку для бездомних. Якщо я могла б поговорити з мамою, можливо, вона могла б пояснити мені, що відбувається зі мною, можливо, мені стало б легше, і я не почувалася б невдахою. Мені було важко приховати свій відчай, коли я домагалася уваги своєї власної матері. Тож я сміялася, коли Вільям жартував. Я посміхалася, коли він зображав американську вимову. Я не коментувала нову вимову мами, або те, що вона тепер виявляла таку пихатість, ніби наша бабуся не робила колись салату із консервованих фруктів і збитих вершків з тюбика.

Мама й тато виросли в різних частинах округу Ске-джіт, відомого своїми полями тюльпанів, розташованого приблизно за годину їзди на північ від Сіетла. Обидві сім'ї з покоління в покоління жили в бідності. Батькова родина вкоренилася на лісистих схилах поблизу Клір-Лейк. Його далекі родичі, за чутками, все ще роблять самогон. Мама жила в долині, де фермери вирощували горох і шпинат.

Бабуся й дідусь були одружені майже сорок років. У моїх ранніх спогадах я згадую їх у будинку-трейлері в лісі біля струмка. Я залишалася з ними вдень, коли мої батьки працювали. Дідусь робив для нас на обід накладанці з майонезом і маслом на маленьких булочках. У них не було багато грошей, але мої спогади про бабусю й дідуся сповнені любов'ю й теплом — наче бачу бабусю, яка розводить томатний суп «Кемпбелл» на плиті, тримаючи пляшку з водою в руці й стоячи на одній нозі, а іншу підібгавши до стегна, як фламінго, а поруч в попільничці тліє її цигарка.

Вони переїхали до міста Анакортес в старий будинок, який з роками так похилився, що став майже непридатним для проживання. Дідусь був агентом з нерухомості й поміж демонструванням будинків клієнтам міг забігти додому з якимись невеличкими іграшками, які він купував для мене або вигравав у автоматі з іграшками в боулінгу.

У дитинстві, коли не жила з ними, я телефонувала бабусі. Я витрачала так багато часу на розмови з нею, що навіть мене фотографували, й дотепер маю світлини, де я в чотири-п'ять років стою на кухні з великою жовтою слухавкою, притиснутою до вуха.

Бабуся мала параноїдну шизофренію, і з часом з нею стало майже неможливо розмовляти. Вона плела всіляку маячню. Останнього разу, коли ми з Miєю відвідували її, я принесла їй піцу, яку купила за мої талони на харчування. Бабуся, з густо підведеними чорною фарбою очима і з яскраво-рожевою помадою на губах майже весь час стояла надворі й курила. Ми чекали на дідуся, щоб поїсти разом. Коли він прийшов, бабуся сказала, що вже не хоче їсти, і звинуватила дідуся, що він має роман, і навіть фліртує зі мною.

Але Анакортес ніби зберігав моє дитинство. Хоча в мене залишалось все менше й менше зв'язків зі своєю сім'єю, я завжди розповідала Мії про затоку Боумен, протоку Десепшн, яка розділяє острови Фідальго й Відбі, куди мій тато брав мене в похід маленькою дівчинкою. Цей маленький закапелок штату Вашинґтон, з його високими вічнозеленими рослинами й суничними деревами був єдиним місцем, де я почувалася вдома. Я досліджувала кожен його куточок, знала його стежки та нюанси океанічних течій і вирізала свої ініціали на покрученому червонясто-оранжевому стовбурі суничного дерева, і я могла б точно вказати, якого саме дерева. Щоразу, коли я поверталася до Анакортесу, щоб відвідати свою родину, я йшла пляжем під мостом через протоку Десепшн, вибравши довший шлях додому через Росаріо Роуд, повз великі будинки на кручі.

Я залишилася без своєї сім'ї, але втішалася тим, що мама й бабуся все ще розмовляли між собою щонеділі. Мама телефонувала до бабусі звідусіль, де б вона не була в Європі. Це мене заспокоювало, ніби я не зовсім втратила маму, якщо вона все ще пам'ятає про людей, яких залишила.

* * *

Мама замовила ще одне пиво, коли принесли рахунок за наш обід в «Сиренах». Я подивилася на годинник. Мені потрібно було ще дві години на прибирання у дитсадку, перед тим як я заберу Miю. Послухавши ще протягом п'ятнадцяти хвилин, як мама з Вілья-мом розважають себе анекдотами про своїх сусідів у Франції, я сказала, що мені потрібно йти.

— О, — сказав Вільям, піднявши брови, — хочеш, щоб я гукнув офіціантку, щоб ти могла заплатити за обід?

Я подивилась на нього.

— Я не можу, — сказала я. Ми дивилися одне на одного, ніби змагаючись поглядами, — я не маю грошей, щоб заплатити.

Звісно, було б доречно, якби я могла заплатити за їхній обід, оскільки вони були в гостях і до того ж допомагали мені переселятись, але я гадала, що вони розуміють, як батьки, мій стан. Я хотіла нагадати Ві-льяму, що він допомагав мені переселятися з притулку для бездомних, але поглянула благально на маму.

— Я можу розплатитися за пиво своєю кредитною карткою, — запропонувала вона.

— У мене є лише десять доларів, — сказала я. Мені здавило горло.

— Цього навіть не вистачить на твій бургер, — розсердився Вільям.

Він мав рацію. Мій бургер коштував 10,59. Я замовила страву, вартість якої перевищувала на двадцять вісім центів суму на моєму банківському рахунку. Мене пік сором. Бодай якесь відчуття тріумфу з приводу мого переселення з притулку було зруйноване. Я не мала замовляти собі цей клятий бургер.

Я переводила погляд від мами до Вільяма, а потім вибачилась і пішла до туалету. Мені не потрібен був туалет, я хотіла поплакати.

У дзеркалі відбивалася тоненька фігурка, одягнена у футболку дитячого розміру й тісні джинси, загорнуті внизу, щоб приховати, що вони занадто короткі. На мене дивилася жінка, яка багато працює, але не має грошей, щоб дозволити собі чортів гамбургер. Я часто переймалася тим, як віднайти їжу, й багато обідів з Мією зводились до того, що я спостерігала, як вона їсть, і раділа кожному шматочку. Моє тіло було худим і жилавим, і все, що мені залишалося, це плакати в цьому туалеті.

Багато років тому, коли я уявляла своє майбутнє, бідність здавалася немислимою, далекою від реальності. Я й гадки не мала, що все так складеться. Але тепер, після народження дитини й розриву зі своїм мужчиною, я потрапила у реальність, з якої не знала, як вибратися.

Коли я повернулася, Вільям все ще сидів, його ніздрі роздувалися, наче в невеличкого дракона. Мама нахилилася до нього, щось шепотіла, а він похмуро хитав головою.

— Я можу заплатити десять доларів, — сказала я, сідаючи біля них.

— Гаразд, — сказала мама.

Я не очікувала, що вона погодиться на мою пропозицію. Мине кілька днів, перш ніж я отримаю зарплату. Я дістала із сумки гаманця й подала мамі картку, щоб вона розплатилась. Після оплати рахунку я встала, поклала картку в задню кишеню, і в мене ледве вистачило витримки попрощатись, коли я виходила. Я відійшла лише на декілька кроків від столу, коли Вільям сказав:

— Ніколи не бачив, щоб хтось собі таке дозволяв!

Розділ 2. Трейлер

На Різдво 1983 року я отримала в подарунок від батьків неймовірну ляльку — Капустяну дитинку! Мама чекала кілька годин біля магазину, поки його відчинять, щоб купити мені її.

Менеджери універмагу розмахували бейсбольними бітами над головами покупців, щоб утихомирити самих нетерплячих у натовпі. Мама розштовхувала ліктями всіх довкола й схопила з полиці останню коробку саме перед носом жінки, яка намагалася дотягтися до неї. Принаймні саме так мама розповідала цю історію. Я слухала, широко розкривши очі, захоплюючись тим, як вона боролася заради мене. Моя мама — герой. Чемпіон. Вона приносить мені рідкісні ляльки.

Різдвяного ранку я тримала на руках свою нову Капустяну дитинку. У неї було коротке світле кучеряве волоссячко й зелені очі. Стоячи перед мамою, я підняла праву руку й пообіцяла:

— Отримавши цю Капустяну дитинку, я обіцяю бути гарною мамою Анжеліки Марі.

Потім я підписала документи про усиновлення, які додавалися до цієї ляльки. Іграшка пропагувала сімейні цінності й заохочувала до відповідальності. Коли я отримала свідоцтво про народження ляльки із занесеним до нього моїм ім'ям, мама обняла мене й Анжеліку, яка була гарно одягнена для такого випадку.

* * *

Усе своє життя я мріяла стати письменницею. Коли подорослішала, писала оповідання й так захоплювалася книжками, ніби вони були моїми давніми друзями. Часом, коли у вихідні дощило, я вранці починала читати нову книжку в кафе й закінчувала її пізно ввечері в барі.

Мені йшов двадцять восьмий рік, коли влітку я познайомилася з Джеймі. Саме тоді Університет Монтани в Міссулі запросив мене листівкою для участі у їхній програмі з літературної творчості. Я уявляла себе на світлинах серед пасторальних пейзажів Монтани, які зображені в «Подорожах з Чарлі» Стейнбека у недбало накиданих його пером рядках: «…але з Монтаною — це любов» — писав він просто. Саме ці слова привабили мене до «Великої країни неба» Монтани, коли я шукала собі домівку для наступного етапу свого життя.

Я зустріла Джеймі, коли поверталася додому з бару, де ми відпочивали після роботи з колегами. Було близько опівночі, цвіркуни сюрчали у траві. Кофтинку з каптуром я обв'язала навкруг моєї талії, оскільки було спекотно, а ми весь вечір танцювали. Я прихопила її, тому що мені далеко добиратися на велосипеді додому. Мої штани були трохи заляпані еспресо ще в кафе, де я працювала, а в роті й досі відчувала смак випитого з колегами віскі.

Насолоджуючись прохолодним вітерцем, я почула звук гітари з парку і знайомий голос Джона Пріна. Я зупинилась, щоб розпізнати пісню, й помітила на лавці хлопця, який тримав MP3-плеєр з портативними колонками на колінах. Він був одягнений у червону фланелеву куртка й коричневий капелюх, сидів, нахилившись, злегка киваючи головою в такт музики.

Я сіла поруч з ним. У моїх грудях ожило тепло випитого віскі.

— Привіт, — сказала я.

— Привіт, — сказав він і посміхнувся до мене.

Ми сиділи в середмісті Порт-Таунсенда на узбережжі, слухаючи його улюблені пісні й насолоджуючись нічною свіжістю. Удалині виднілися цегляні вікторіанські будівлі. Невгамовні хвилі плескалися й накочувалися на доки.

Ця зустріч мене схвилювала. Я записала номер свого телефону на сторінці записника й вирвала аркуш.

— Хочеш якось зустрітись? — запитала я, передаючи аркуш йому. Він подивився на мене, а потім озирнувся, зачувши, як хтось засміявся, виходячи із «Сирен», взяв записку й кивнув. Наступного вечора, коли я їхала до міста, задзвонив мій телефон.

— Ти наразі де? — запитав він.

— У місті.

Я зупинила машину, щоб не керувати нею з телефоном у руці.

— Зустрінемося біля ресторану «Пенні савер мар-кіт», — сказав він і вимкнув телефон.

Приблизно через п'ять хвилин я заїхала на стоянку. Джеймі чекав на мене, зливаючись у своїй куртці з червоним «Фольксвагеном», на капот якого спирався. Він холодно посміхнувся мені, показуючи криві зуби, яких я не помітила вчора у темряві.

— Ходімо вип'ємо по пляшечці пива, — сказав він, кидаючи зім'ятий недопалок на тротуар.

Він заплатив за дві пляшки міцного «Семюе-ля Сміта», ми сіли в його «Фольксваген» і поїхали до кручі дивитися на захід сонця. Спілкуючись із Джеймі, я переглянула «New York Times Book Review», яку знайшла на сидінні. Він розповів, що запланував поїздку на велосипеді Тихоокеанським узбережжям по шосе 101 до Сан-Франциско.

— Я вже домовився про відпустку, — сказав він, поглянувши на мене.

Його карі очі були темніші за мої.

— Де ти працюєш? — запитала я, зрозумівши, що не знаю нічого про нього, крім його музичних уподобань.

— У кафе «Фонтан», — він затягнувся сигаретою, — я раніше був шеф-кухарем. А тепер просто готую там десерти.

Він видихнув, дим розтанув над кручею.

— Ти готуєш тірамісу? — запитала я, роблячи не надто вдалу спробу скрутити собі цигарку.

Він кивнув, і я зрозуміла, що ляжу з ним у ліжко. Тірамісу — це чудово.

За кілька днів Джеймі вперше привів мене до свого трейлера. Я стояла в крихітному приміщенні, розглядаючи дерев'яну обшивку, помаранчеве кріс-ло-пуф і полиці, заставлені книжками.

Джеймі помітив, що я оглядаю його помешкання й почав, виправдовуючись, пояснювати, що живе в трейлері, тому що збирає гроші на велосипедну подорож. Але я помітила Буковського та Жана-Поля Сартра серед стосу книжок на столі й далі вже не звертала уваги на вигляд трейлера. Я обернулася до Джеймі, щоб поцілувати його. Він повільно підштовхував мене до ліжка. Ми кохалися годинами, ніби нічого іншого на світі не існувало.

Зрештою, ми з Джеймі мали різні плани — я збиралася до Міссули, він — до Портленда в Орегоні. Коли він запропонував мені переїхати жити до нього в трейлер, щоб заощадити гроші, я відразу погодилася. Ми жили в тісному трейлері, оренда становила всього 150 доларів з кожного. Наші стосунки були такими, які мали чітко визначений кінець — кожен з нас допомагав іншому до того часу, коли ми залишимо місто.

Робота у Порт-Таунсенді була зосереджена переважно у сфері послуг для туристів і обмежувалася літнім сезоном. Переповнені туристами пороми ковзали по воді між материком і півостровом, переправляючи людей до тропічних лісів і гарячих джерел на узбережжі. Вікторіанські особняки, магазини й кафе на набережній приносили місту дохід й забезпечували життя переважній частині його мешканців. Однак це не були великі гроші. За винятком тутешніх мешканців Порт-Таунсенда, які мали свій бізнес. Працівник із середнім доходом не міг би заробити тут стільки, аби будувати своє подальше життя. Хоча багато тутешніх забезпечили собі тут стале майбутнє.

Наприкінці шістдесятих — початку сімдесятих років група хіпі переїхала до Порт-Таунсенда — тодішнє місто-привид, яке ледве виживало завдяки паперовій фабриці, де працювала більша частина його мешканців. Місто було побудоване з наміром зробити його одним з найбільших західних морських портів, але план не вдався, оскільки за відсутності його фінансування під час Депресії залізниця була прокладена в Сіетл і Такому. Хіпі, деякі з яких тепер були моїми роботодавцями й постійними клієнтами, купували вікторіанські занедбані особняки, які з минулого століття руйнувалися. За кілька років вони відновили ці будівлі, зберігши їхній історичний вигляд, побудували пекарні, кафе, пивоварні, бари, ресторани, продуктові магазини та готелі. Порт-Таунсенд був відомий тим, що в ньому збереглися дерев'яні судна, а інтерес до них привів до створення спеціальної школи та проведення щорічного фестивалю. Тепер основна група людей, які працювали над відродженням міста, розслабилася, уповільнила темп і стала тутешньою буржуа. Ми, наймані працівники, обслуговували їх, працювали на них, орендуючи крихітні кімнатки або квартири-студії. Ми жили в цьому містечку, тому що тут завжди сприятлива погода — гори Олімпік Маунтінс захищали від дощів, — химерна публіка, яка прибувала поромом із Сіетла, спокійні води океанської бухти й важка робота серед метушливого життя кухні.

Ми з Джеймі працювали в кафе, насолоджуючись молодістю і свободою. Ми обоє намагалися заробити якомога більше. Він допомагав своєму другові в його закладі харчування й виконував будь-яку іншу роботу, за яку платили готівкою. Окрім роботи в кафе, я працювала по догляду за собаками й продавала хліб на ринку. Ніхто з нас не навчався в коледжі. Джеймі зізнався, що навіть не закінчив середню школу, й ми брались за будь-яку роботу, щоб заробити гроші.

Джеймі мав режим роботи типовий для ресторану — з кінця дня до пізньої ночі, тому найчастіше я вже спала, коли він приходив додому, трохи сп'янілий після відвідування бару. Іноді я виходила зустрічати його, витрачаючи свої чайові на пиво.

І раптом я дізналася, що вагітна. Через напад ранкової нудоти мій шлунок стиснувся, мені здалося, що світ раптово почав скорочуватися й зовсім зупинився. Я довго стояла перед дзеркалом у ванній кімнаті, піднявши сорочку, і дивилася на свій живіт. Ми зачали дитину на мій двадцять восьмий день народження, за день до того, як Джеймі виїхав у подорож на велосипеді.

Якщо я вирішу зберегти дитину, мені треба буде залишитися в Порт-Таунсенді. Промайнула думка приховати вагітність і поїхати до Міссули, але зрозуміла, що це неможливо. Я мала дати Джеймі шанс стати батьком. Проте мені доведеться надовго відкласти свої мрії стати письменницею. Стати тією людиною, якою я прагнула бути. Людиною, яка рухатиметься вперед і, можливо, багато чого досягне. Я не була певна, що готова відмовитися від цього. Я застерігалася від вагітності, і не вважала, що зробити аборт — це неправильно. Проте я чомусь уявляла, як моя мама колись дивилася на свій живіт, зважуючи шанси на моє існування, як це роблю тепер я.

Попри всі мої надії, які могли справдитися за іншого вибору, я стала мріяти про материнство, уявляла себе мамою. Я сказала Джеймі про дитину, щойно він повернувся зі своєї велосипедної подорожі. Його реакція мене вразила — він наполягав, щоб я перервала вагітність. Коли я сказала йому, що не робитиму цього, він розізлився. Я знала Джеймі чотири місяці, і вперше побачила його розгніваним. Його злість і ненависть мене лякали.

Одного дня Джеймі зайшов до трейлера саме тоді, коли я сиділа у кріслі перед телевізором, намагаючись проковтнути трохи курячого супу, і дивилась, як Морі Повіч у телешоу збирається відкрити конверт з результатами тесту на батьківство. Джеймі ходив навколо мене і, так само, як чоловіки у цьому шоу, кричав, що не хоче, щоб його прізвище було у свідоцтві про народження.

— Я не хочу, щоб ти заставляла мене платити за цього клятого малюка, — повторював він, показуючи на мій живіт.

Я залишалася спокійною, як зазвичай, коли він виголошував ці тиради, й дуже сподівалася, що він не стане кидати речі. Однак цього разу, що більше він кричав, то більше заводився, переконуючи мене, що я роблю помилку, й то більше мені хотілося захистити свою дитину. Після того як він пішов, я зателефонувала своєму батькові, голос у мене тремтів.

— Чи правильне моє рішення? — запитала я, розповівши йому, як реагує Джеймі, — тому що я справді сумніваюсь. Але я відчуваю, що маю рацію. Я нічого не розумію.

— Прокляття, — сказав він і затнувся, — хотілося б, щоби Джеймі взяв якусь відповідальність на себе.

Він помовчав, можливо, чекаючи, що я відповім, але мені сказати було нічого.

— Знаєш, ми з мамою були в подібній ситуації, коли дізналися про тебе. Окрім того, нам ще не було й двадцяти. Усе складалося не надто ідеально. Ми не знали, чи вчиняємо правильно. Проте наразі у всіх — у тебе, твого брата, мами й мене — все нормально. І я знаю, що з тобою, Джеймі, й цією дитиною теж усе буде гаразд, навіть якщо ви сподіваєтеся на інакше.

Після цього дзвінка я сиділа й дивилася у вікно. Я намагалася не дозволити моїй теперішній реальності — цьому трейлеру в лісі — перешкоджати мені думати про своє майбутнє. Я боролася зі своїми сумнівами. Можливо, Джеймі змінить свою думку. Можливо, це відбудеться не відразу. Я гадала, що впораюся із ситуацією, хоча й гадки не мала, як саме це мені вдасться. Я не могла покладатися на Джеймі, але знала, що мушу принаймні дати йому можливість бути батьком. Моя дитина заслуговує на це. Хоча ситуація складна, я зроблю те, що належить робити батькам, те, що робили батьки протягом багатьох поколінь, — я з нею впораюся. Немає питань. Немає іншого вибору. Наразі я була мамою. Я взяла на себе цю відповідальність до кінця свого життя. Я встала, розірвала свою заяву до коледжу й пішла на роботу.

Розділ 3. Тимчасова квартира

Коли мені було сім років, наша сім'я переїхала із Вашинґтону далеко від нашої рідні. Наш будинок ховався в передгір'ї хребта Чугач у Анкоріджі на Алясці. Церква, яку ми відвідували, проводила заходи допомоги безпритульним і малозабезпеченим.

У дитинстві я любила дарувати подарунки бідним сім'ям на свята. Після недільної служби мама дозволяла нам з братом вибрати паперового янгола з записочкою з новорічної ялинки в церкві. По обіді ми йшли до торгового центру вибирати вказані у записці речі — іграшки, піжами, шкарпетки, взуття — для не-відомої дівчинки або хлопчика нашого віку.

Одного року я пішла з мамою занести вечерю такій родині. Я чекала, коли зможу віддати мої дбайливо загорнуті подарунки. Чоловік, який відчинив двері квартири, мав густе, темне волосся й темну шкіру, був одягнений у білу футболку. Я подала йому торбинку з подарунками, мама вручила коробку з індичкою, картоплею та консервованими овочами. Він кивнув і мовчки зачинив двері. Я була розчарована. Я гадала, що він запросить нас, щоб я могла разом з дівчинкою відкрити подарунки, які вибрала. Я хотіла знати, чи вони сподобаються.

— Ці нові блискучі черевички були найгарнішими в усьому магазині, — сказала б я їй. Я здивувалася, чому її батько не радів, що дівчинка отримала подарунки.

Підлітком я кілька днів у центрі Анкоріджа роздавала бездомним торбинки з обідом. Ми проповідували для них. Вони слухали нас, а ми годували їх яблуками й накладанцями. Я говорила, що Ісус любить їх, один чоловік посміхнувся мені й сказав:

— Тебе він, мабуть, любить трохи більше.

Я мила автомобілі, щоб зібрати кошти на відвідування сиротинця у Баха-Мексиці, або щоб організувати біблійні табори для дітей в Чикаго. Озираючись в минуле, я наразі зрозуміла, що ті мої, хоча й благородні, зусилля, вся благодійна діяльність загалом роблять бідних людей в нашій уяві такими собі карикатурами — анонімними паперовими ангелами на ялинці. Я згадала того чоловіка, який відчинив двері, коли ми принесли подарунки. Тепер я відчиняла двері, приймаючи благодійність. Згодившись з тим, що сама не можу забезпечити свою сім'ю, приймаючи від людей маленькі знаки їхньої уваги — нову пару рукавичок, іграшку. Але не можна занести до списку подарунків «лікування» або «догляд за дитиною».

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.