2021

ISBN 978-966-982-578-0 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Lauren, Christina. The unhoneymooners / Christina Lauren. — New York : Gallery Books, 2019. — 416 p.

Переклад з англійської Лілії Яким

Дизайнер обкладинки Світлана Кривошей

Електронна версія створена за виданням:

Лорен К.

Л78 Випадкові наречені / Крістіна Лорен ; пер. з англ. Л. Яким. — Х. : Віват, 2021. — 352 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-318-2 (укр.)

ISBN 978-1-5011-2803-5 (англ.)

Сестри-близнючки Олів та Емілія мають геть різну вдачу. В Олів ніколи ні з чим не складалося — ані в кар’єрі, ані в коханні. Якось шестирічна дівчинка застрягла в автоматі з іграшками, і про це писали всі місцеві видання. А ось Емілія — щасливиця. Навіть весілля з коханим красенем вона зуміла оплатити завдяки виграшам в інтернет-конкурсах. Утім, під час весілля щось пішло не так: усі гості разом із молодятами отруїлися. Пригода оминула тільки Олів та Ітана, дружку нареченого, який страшенно не сподобався невдачливій сестрі. Та хіба варто через таке марнувати оплачений медовий місяць на Гаваях? Замість молодят у мандрівку вирушають Олів з Ітаном. Чи вдасться їм забути про взаємну неприязнь і добряче відпочити?

УДК 821.111(73)

© Christina Hobbs and Lauren Billings, 2019

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

Присвячую Г’ю де Сент-Вінсенту.

Працюй як капітан, гуляй як пірат

Розділ перший

Затишшя перед бурею — кілька блаженних секунд спокою, перш ніж номер нареченої вщерть наповниться людьми. Моя сестра-близнючка ретельно розглядає щойно нафарбовані блідо-рожевим лаком нігтики, повертається до мене й каже:

— Закладаюся, ти на сьомому небі від щастя, що я не виявилася весільним тираном. — А тоді осяє своєю щедрою усмішкою. — Ти сто відсотків убачала в мені нестерпну наречену.

Ці слова звучать так вчасно, що аж кортить усе сфотографувати й у рамочку поставити. Обмінюємося багатозначними поглядами із моєю двоюрідною сестрою Джульєттою, яка цієї миті перефарбовує Амі нігті на ногах («Я ж казала, що хочу трояндово-рожевий, а не барбі-рожевий»). Указую на атласні плічка з корсетом — весільну сукню Амі, кожнісіньку блискітку котрої саме старанно поправляю.

— То що таке «весільний тиран» у твоєму розумінні?

Амі знову дивиться на мене, тепер уже з меншим ентузіазмом. На ній вигадливий весільний бюстгальтер і невеличкі трусики. Сама думка про те, що за кілька годин цій розкішній білизні судилося бути знищеною нареченим — примітивним зарозумілим Дейном, — викликає в мене нудоту. Сестрин макіяж дуже стильний, а на високо зібраному темному волосі пишна фата. Так дивно спостерігати за нею зараз. Звісно, ми вже звикли бути на вигляд наче дві краплі води, тоді як усередині насправді кардинально різні люди. Але нині усе змінилося ще більше. Тепер Амі наречена, і її життя вже геть не має нічого спільного з моїм.

— Я зовсім не весільний тиран, — не вгаває вона. — Просто перфекціоністка.

У цей час виймаю свій список і махаю ним над головою, щоб привернути її увагу. У моїй руці шматочок цупкого рожевого паперу з хвилястими краями. Ізгори напис, ретельно виведений від руки щонайкаліграфічніше: «Список завдань для Олів: День весілля». У списку — сімдесят чотири (сімдесят чотири) пункти, починаючи від «Перевірити, аби всі блискітки на весільній сукні були повернуті в один бік» до «Стежити, щоб у вазах із квітами на столах гостей не виявилося підв’ялих пелюсток».

Кожна з подружок нареченої має свій список, можливо, не такий довгий, як у першої дружки, але не менш вигадливий і ретельно оформлений. Амі навіть понамальовувала клітинки навпроти завдань, щоб ми могли ставити галочки до кожного виконаного пункту.

— Деякі люди сказали б, що ти злегка перегнула палицю із цими списками, — скептично зауважую я.

— Ті самі «деякі люди», — відповідає вона, — викладають цілі статки за весілля, навіть наполовину не такі розкішні, як моє.

— Атож. І вони наймають весільних організаторів для того, щоб… — цитую пункт зі свого списку, — «повитирати конденсат зі стільців за пів години до церемонії».

Амі дмухає на нігті, щоб підсушити їх, і сміється голосом лиходійки з фільмів про супергероїв:

— От і дурні.

Як там говорять про самонавіювання? Перемога дає відчути себе переможцем, і тоді якимось чином… ти просто продовжуєш вигравати й далі. Мабуть, у цьому щось таки є. Бо чому Амі вдається постійно у всьому перемагати? Вона тягне купончик на вуличному ярмарку та йде додому з безкоштовними квитками в місцевий театр. Вона кидає свою візитку до лотерейного мішечка в пабі «Геппі Ґноум» і отримує рік безкоштовного пива під час години знижок. Вона вигравала послугу повної зміни іміджу, стоси книжок, квитки на всілякі кінопрем’єри, а ще газонокосарку, незліченні футболки й навіть автомобіль! І цей гарненький кольоровий папір, на якому Амі понаписувала для нас списки справ, звісно, теж виграла.

Одним словом, щойно Дейн Томас освідчився Амі, вона сприйняла підготовку до весілля як виклик: завдання — заощадити батьківські гроші. Власне кажучи, мама й тато насправді могли (та й не були проти) допомогти фінансово — їх є сенс звинуватити в недбалості щодо багатьох речей, але точно не щодо заощаджень. Однак для Амі вигадати, як ні за що не платити, — найцікавіша гра. Коли до заручин усілякі конкурси були для неї просто любительським спортом, то вже заручена Амі налаштувалася на здобуття Олімпійського золота.

Тож ніхто з нашої чималої родини не здивувався, коли їй удалося успішно спланувати розкішне весілля з двома сотнями гостей, шведським столом із морепродуктів, шоколадним фонтаном і силою-силенною троянд усіх можливих барв, що стирчать із кожної банки, вази й бокала, і викласти за це максимум тисячу доларів. Моя сестричка днями й ночами вишукує найрізноманітніші акції та конкурси. Вона репостить усі можливі гівевеї на фейсбуці й твітері, та навіть її електронна пошта влучно називається AmeliaTorresWins@xmail.com[1].

Нарешті впевнившись, що всі блискітки дивляться туди, куди мають, я знімаю плічка з металевого гачка на стіні, щоб подати вбрання нареченій.

Та щойно торкаюся сукні, як сестра й кузина беруться верещати в унісон. Амі махає руками, а її матово-рожеві губи нажахано застигають у формі букви «О».

— Оллі, облиш, — мовить вона. — Я сама візьму. Із твоїм щастям іще перечепишся й порвеш сукню.

Я навіть не сперечаюся: зрештою, сестра має рацію.

ЯКЩО АМІ — ЦЕ СУЦІЛЬНЕ ХОДЯЧЕ везіння, то мені навпаки ніколи не таланить. Повірте, геть не драматизую й не стверджую, що я менш щаслива порівняно з нею. Це об’єктивна й беззаперечна правда. Заґуґліть «Олів Торрес, Міннесота», і ви знайдете десятки статей і форумів, де жваво обговорюють випадок, коли я залізла в один із тих ігрових автоматів, де краником виловлюють іграшку, — і застрягла всередині. Мені було шість, і коли ведмедик, якого чесно виловила, так і не з’явився у віконці для призів, я вирішила залізти всередину й вийняти його.

Усе завершилося тим, що я просиділа в автоматі дві години в оточенні шорстких іграшкових ведмедів із їдким хімічним запахом. Пригадую, як дивилася крізь грубе скло автомата, замацане руками, на десятки збентежених облич і чула приглушені вигуки та пропозиції, як дитину краще дістати. Очевидно, коли власники галереї ігрових автоматів пояснили моїм батькам, що фактично автомат їм не належить і тому вони не мають ключа, вирішили викликати рятувальну бригаду з міста Ідайни. Разом із нею не забарилася й знімальна група місцевих новин, котра ретельно задокументувала операцію з «витягування мене».

Перемотаємо на двадцять шість років уперед, і — завдяки ютубу — це відео досі доступне широкому загалу. Зараз воно має близько трьохсот тисяч переглядів, тож безліч людей дізналися, якою я була цілеспрямованою (змогла залізти всередину автомата!) і якою безталанною (мимохіть зачепилася за щось паском, коли мене діставали, й залишила свої штанці плюшевим ведмедям).

Це лише одна з десятків схожих історій. Тож, так, ми з Амі ідентичні близнючки — обидві по 165 сантиметрів на зріст, із темним волоссям, яке за вологої погоди годі приборкати, із глибокими карими очима, кирпатими носами та однаково веснянкуватими обличчями. Але на цьому наша схожість закінчується. Мама завжди намагалася підкреслити відмінності, щоб ми почувалися різними особистостями, а не доповненням одна одної. Розумію, матуся мала добрі наміри, проте, скільки себе пам’ятаю, наші ролі завжди були визначені: Амі — вічна оптимістка, яка у всьому шукає щось хороше, а я постійно наче чекаю кінця світу.

Коли нам виповнилося три рочки, мати навіть убрала нас на Геловін як Турботливих Ведмежат[2]: Амі була Веселуном, а я — Буркотуном.

Ну і, звісно, самонавіювання працює в обох напрямках. Від того моменту, коли у вечірніх новинах показали мене шестирічну за склом автомата (і я колупала в носі), моє невезіння посилювалося й посилювалося. Я ніколи в житті не перемагала в шкільних конкурсах найкращих малюнків чи у вікторинах на роботі. Ніколи не купувала виграшних лотерейних квитків і не вигравала в дитячій грі «Причепи віслюкові хвоста». Проте я примудрилася зламати ногу, коли хтось звалився на мене зі сходів (та людина, між іншим, підвелася й пішла собі неушкоджена). Цілих п’ять років поспіль під час довгих сімейних відпусток саме мені випадало прибирати в туалеті. Якось, коли безтурботно засмагала на пляжі у Флориді, на мене надзюрив собака. А скільки разів за всі ці роки на голову гадили усілякі пташки — просто не злічити. Ще, коли було шістнадцять, у мене поцілила блискавка — о так, справжнісінька блискавка, — але я вижила й тепер усім розповідаю цю неймовірну історію (щоправда, тоді мені довелося ходити до літньої школи, бо пропустила два тижні навчання наприкінці року). Амі любить нагадувати, як одного разу я правильно відгадала кількість шотів, на котрі стане текіли в напівпорожній пляшці. Та коли на радощах від правильної відповіді я сама більшість тих шотів і випила, а потім пів ночі блювала, то вже геть не почувалася щасливою від своєї перемоги.

АМІ ЗНІМАЄ ВЕСІЛЬНУ СУКНЮ (котру отримала задарма) з плічок і починає одягати її якраз тієї миті, коли із сусіднього номера (що також дістався задарма) заходить мама. Вона так драматично ахає, коли бачить доньку в сукні, що нам із Амі — в цьому не маю сумнівів — у голові мигтить та сама думка: «Олів примудрилася заляпати весільну сукню».

Ретельно інспектую кожен сантиметр, аби переконатися, що нічого такого не зробила.

Усе чисто, Амі полегшено видихає, жестом просячи, щоб я обережно застебнула вбрання.

— Mami[3], ти нас смертельно налякала.

Із величезними бігудями-липучками на голові, із уже напівпорожнім келихом (так-так, знову ж таки дармового) шампанського в руці й губами, щедро намальованими товстим шаром червоного блиску, мама просто викапана Джоан Кроуфорд. Якби Джоан Кроуфорд була родом із Ґвадалахари.

— Ох, mijita[4], яка ж ти гарна.

Амі дивиться на неї, усміхається, а потім наче різко згадує — переборюючи тривожний страх розлуки — про список, який залишила в іншому кутку кімнату. Підхопивши поділ свого пишного плаття, човгає до столу.

— Мамо, ти дала діджею флешку з музикою?

Мати випиває своє шампанське до дна, перш ніж елегантно вмоститися на оксамитовому дивані.

— Sí[5], Амеліє. Я віддала ту пластмасову штуковину білому хлопцеві з афрокосичками й жахливим костюмом.

Мама вбрана в бездоганну пурпурового кольору сукню. І тепер сидить, закинувши свої засмаглі ноги одна на одну, доки покоївка, що «додається» до номера нареченої, доливає іще шампанського.

— Він має золотий зуб, — продовжує мама. — Але, я переконана, прекрасно впорається зі своєю роботою.

Амі ігнорує її слова і старанно вишкрябує галочку в списку. Насправді їй байдуже, дотягує чи ні цей діджей до стандартів нашої матері або навіть її власних стандартів. Він нещодавно перебрався до міста, і сестра виграла його послуги в розіграші у лікарні, де вона працює медсестрою. Тож дарованому коневі зубів не лічать.

— Оллі, — каже Амі, не підводячи очей від списку, — ти теж іди одягайся вже. Твоя сукня висить у ванній на дверях.

Я одразу вирушаю до ванної кімнати, жартівливо салютуючи: «Слухаюсь, мем».

Якщо є запитання, котре нам ставлять найчастіше, то це — хто старший. Гадаю, тут відповідь цілком очевидна, бо хоч Амі й народилася всього на чотири хвилини раніше, вона, без сумніву, лідер у нашій парі. Коли ми були дітьми, постійно грали тільки в ті ігри, які обирала вона, і ходили туди, куди хотіла вона. Попри те що час від часу я починала протестувати радше задля годиться, насправді завжди радо приставала на її пропозиції. Сестра може підбити мене практично на будь-яку авантюру.

Лише так можна пояснити те, що зараз я в цій сукні.

— Амі! — із криком вилітаю з ванної, налякана відображенням у маленькому дзеркалі. «Може, там просто світло погане», — думаю я, призбируючи це зелене неподобство, щоб хутчіш дістатися до великого дзеркала в кімнаті.

Упс. Здається, світло тут ні до чого.

— Олів, — озивається Амі.

— Я схожа на гігантську бляшанку «7UP».

— О так, дівчинко! — захоплено тягне Джулз. — Може, хтось уже нарешті відкриє ту бляшанку.

Мама прокашлюється, а я свердлю сестру поглядом. Я з самого початку насторожено поставилася до ролі подружки нареченої на січневому весіллі в тематиці Зимової Казки, тому єдине прохання як першої дружки було — жодного червоного оксамиту чи білого хутра у моєму вбранні. Тепер бачу, що мала б підійти до цього питання більш скрупульозно.

— Ти справді свідомо обрала таке плаття? — указую на занадто глибокий виріз у зоні декольте. — І оце було навмисно?

Амі схиляє голову набік, уважно розглядаючи мене.

— Звісна річ, навмисно. Я навіть дуже навмисно виграла сукні в лотереї при церкві Веллі-Баптист. Геть усі сукні дружок водночас — тільки подумай, скільки грошей я тобі заощадила.

— Амі, та ми ж католики, а не баптисти. — Намагаюся хоч якось підтягнути сукню вище. — Я схожа на офіціантку в ірландському пабі в день Святого Патрика.

Розумію, що тут добряче прокололася. Варто було подивитися на сукню раніше. Але в моєї сестри завжди такий бездоганний смак… А в день примірки я саме стовбичила в кабінеті свого начальника й безуспішно благала не додавати мене до списку тих чотирьох сотень науковців, яких мали звільнити з компанії. Звісно, мені було зовсім не до вбрання, коли Амі вислала фото сукні, та зовсім не пригадую, щоб плаття так блищало чи зеленіло.

Я обертаюся, аби побачити сукню з іншого ракурсу, і — о боже — ззаду вона на вигляд іще гірша. Тижні постійного випікання всіляких пирогів, тортів і булочок (як спосіб боротьби зі стресом), м’яко кажучи, додали трохи зайвого моїм стегнам і грудям.

— Просто ставте мене позаду решти на кожній фотографії, і я буду замість зеленого екрану для вас.

Джулз, мініатюрна й підтягнута, теж убрана у свій зелений ансамбль, підходить до мене ззаду й каже:

— Ти в цьому просто сексі, повір мені.

— Mami, — говорить Амі, — правда, це декольте підкреслює ключиці Оллі?

— О так. А ще її чичі.

Мамі ще раз підливають шампанського, і вона гордовито й неквапливо знову спорожняє свій бокал.

Тут до кімнати влітають решта подружок нареченої й хором беруться розхвалювати, яка пречудова Амі у весільній сукні. І все це гучно, піднесено, емоційно — у кращих традиціях сім’ї Торрес. Знаю, мої слова можуть звучати як нарікання незадоволеної сестри, але, повірте, це не так. Амі завжди любила бути в центрі уваги, а я — про що свідчать мої дитячі ридання, закарбовані в історії журналістами місцевих новин, — ненавиджу надмірну увагу. Сестра практично світиться, коли всі очі прикуті до неї, я ж ладна зробити все, аби ті очі ліпше дивилися на неї, аніж на мене.

У нас із Амі дванадцять двоюрідних сестер. Ми всі дуже близькі й у курсі справ одна одної 24/7. Проте (дармових) суконь Амі виграла лише сім, тож довелося ухвалювати важке рішення. Відтак дехто з наших кузин досі злиться, тому вони винайняли собі окремий номер, у якому й убираються до церемонії. Утім, мабуть, це й на краще. Зрештою, наша кімнатка надто маленька для того, щоб така купа жінок змогла влізти в стягувальну білизну від «Spanx» без зайвого травматизму.

У повітрі стоїть густа хмара лаку для волосся, а на всіх можливих горизонтальних поверхнях стільки косметики, плойок і вирівнювачів, що можна було б відкривати справжній салон краси. Хай куди кидаєш оком — усе або липке від засобів для волосся, або завалене вмістом чиєїсь попатраної косметички.

Хтось стукає, і Джулз поспішає відчинити двері. За ними стоїть наш двоюрідний брат Дієґо. Дієґо двадцять вісім, він гей, і він ідеально доглянутий на вигляд, чого мені ніколи не судилося. Брат звинуватив Амі в сексизмі, коли та заявила, що він не може бути в складі подружок нареченої й мусить задовольнятися компанією дружок нареченого. Проте, коли Дієґо оглядає мою сукню, його обличчя свідчить: тепер він неймовірно щасливий, що все склалося саме так.

— Знаю-знаю, — не витримую я й відходжу від дзеркала. — Вона трохи…

— Заблискуча? — пробує вгадати хлопець.

— Ні…

— Малувата?

— Та ні…

— Шльондрувата?

— Я хотіла сказати занадто зелена.

Він нахиляє голову вбік і пильно оглядає мою сукню зусібіч.

— Я думав запропонувати тобі допомогу з макіяжем, але тепер бачу, марно, — говорить він і махає рукою, — навряд чи хтось буде дивитися на твоє обличчя сьогодні.

— Так, Дієґо, жодного слатшеймінгу[6], — мовить моя мама, і я розумію: вона не заперечує правдивості його слів, лише просить, аби брат не засуджував мене.

Я вирішую: годі думати про сукню, зокрема про те, скільки людей споглядатиме мої напівголі груди протягом усієї весільної церемонії та святкування, і знову пірнаю в хаос підготовки. Дівчата обприскують одна одну антистатиком і допомагають обрати взуття. Десятки різних розмов лунають в унісон. Наталія перефарбувалася з шатенки на блондинку і тепер бідкається, мовляв, цей колір їй зовсім не пасує. Дієґо із цим погоджується. У Стефані вистрибнула кісточка з бюстгальтера без бретелей, тож tía[7] Марія пояснює їй, як можна натомість просто заліпити груди липкою стрічкою. Камі та Ксімена сперечаються, де чиї панталони, а мама й далі розпиває шампанське. Попри весь цей гармидер і аерозольний мікс у повітрі Амі знову зосередила всю увагу на списку справ.

— Олів, ти вже тата бачила? Він тут?

— Був у залі, коли я приїхала.

— Добре. — Намалювалася ще одна галочка.

Може видатися дивним те, що саме я маю перевіряти, де тато і що він робить, а не його дружина — наша мати, — яка сидить прямо переді мною. Утім, так воно вже склалося в нашій сім’ї. Батьки не спілкуються одне з одним напряму відтоді, як тато зрадив маму, а мама його за це вигнала з дому, відмовившись, проте, розлучатися з ним. Звісно, ми із самого початку були на її боці, але минуло вже цілих десять років, а батьки й далі переживають це все так драматично, як і того дня, коли мама застукала тата з коханкою. Звідтоді як тато пішов, вони ще жодного разу не говорили одне з одним безпосередньо, не залучаючи чи то мене, чи Амі, чи ще когось із своїх братів і сестер, котрих усього налічується аж семеро. Ми одразу зрозуміли: такий формат спілкування буде кращим для всіх. Але їхні стосунки назавжди закарбували в моєму серці переконання: кохання виснажує.

Тепер Амі тягнеться до мого списку, та я швиденько вихоплюю його. Якщо сестра побачить, скількох галочок там бракує, у неї почнеться істерика. Пробігаюся очима по своїх завданнях, і мене охоплює цілковите відчуття щастя. Розумію: виконання наступного пункту вимагає негайного виходу із цієї туманної оселі любителів лаку для волосся.

— Збігаю на кухню подивитися, чи не забули приготувати окрему страву для мене.

За безкоштовний весільний шведський стіл Амі отримала асорті з морепродуктів, ласування котрими могло б закінчитися для мене моргом.

— Сподіваюся, Дейн також замовив курку для Ітана, — супиться Амі. — Боже, хоч би не забув. Ти можеш запитати?

Цієї миті розмови в кімнаті стихають і одинадцять пар очей втуплюються в мене. Від самого імені старшого брата Дейна наді мною наче згущуються темні хмари.

Хоча багато Дейнових хлопчачих штук мене дратують (як він постійно щось коментує й вигукує, коли дивиться футбол по телевізору, як вихваляється своїми м’язами й годинами обирає кросівки, котрі б пасували до спортивної форми для тренажерного залу й навпаки), усе ж його можна назвати доволі адекватним. І він робить Амі щасливою, а мені цього достатньо.

А от Ітан — це зовсім інша історія. Ітан — пихатий, самовдоволений мудак.

Розуміючи, що зараз я в центрі уваги всієї кімнати, схрещую руки на грудях і роздратовано питаю:

— А що таке? У нього теж алергія?

Чомусь думка, ніби можу мати щось спільне з Ітаном Томасом, з найнеприємнішим чоловіком у світі, пробуджує в мені незрозумілу агресію.

— Ні, — каже Амі. — Йому просто не подобаються шведські столи.

Я не стримуюся й починаю реготати:

— Не подобаються шведські столи. Ем, ну як скажеш.

Із того, що я знаю про Ітана, можна зробити висновок: йому взагалі все не подобається.

Наприклад, коли на День незалежності Дейн та Амі влаштували барбекю, той навіть пальцем не торкнувся до всієї їжі, яку я готувала годин п’ять, не менше. На День подяки він помінявся місцями зі своїм батьком, Даґом, аби тільки не сидіти поруч зі мною. А вчора на передвесільній вечері, щоразу, коли я відкушувала шматочок торта або сміялася із жартів Джулз чи Дієґо, Ітан так демонстративно тер скроні, наче моя поведінка завдавала йому нелюдських страждань. Урешті-решт, я облишила свій торт і пішла співати караоке з татом і tіo[8] Омаром. Схоже, я досі злюся, бо через Ітана Томаса не змогла доїсти той смачнющий торт.

Амі супиться. Вона теж не в захваті від Ітана, але їй уже набридло щораз повертатися до цієї розмови.

— Олів. Ти ж його зовсім не знаєш.

— О ні, я його дуже добре знаю. — Дивлюся їй прямо в очі й кажу лише три слова: — Сир у клярі.

Сестра зітхає, хитаючи головою.

— Заради всього святого, невже ти до кінця життя йому не пробачиш?

— Хай що роблю — чи то їм, чи сміюся, чи дихаю — я завжди чимось ображаю його делікатні почуття. Ти ж знаєш, ми бачилися з ним щонайменше п’ятдесят разів, а він і далі поводиться так, ніби не пам’ятає, хто я. — Я показую по черзі на себе й на Амі. — Але, як йому цього не знати, коли ми близнючки.

Десь із кутка кімнати долинає голос Наталії, яка саме начісує своє вибілене волосся, прагнучи надати йому об’єму. А я досі не можу зрозуміти, як це її величезні груди таки помістилися в сукню, на відміну від моїх.

— Олів, це твій шанс подружитися з ним. А він такий, м-м-м, нічогенький.

Я кидаю на неї фірмовий скептичний погляд родини Торрес.

— Хай там як, тобі все одно треба буде його знайти, — підсумовує Амі, і моя увага знову прикута до неї.

— Що? Для чого?

У відповідь на моє здивування сестричка вказує на список завдань і каже:

— Пункт номер сімдесят…

Мене охоплює паніка від самої лише думки, що доведеться говорити з Ітаном, тож я піднімаю руку догори, аби зупинити Амі. Тоді дивлюся на список, де під номером сімдесят три — звісно, Амі знала, я заздалегідь не гаятиму час на читанння всіх своїх пунктів, — найгірше завдання, яке тільки можна уявити: «Попросити Ітана виголосити промову — як дружку. Проконтролювати, аби не ляпнув чогось дурного».

Не знаю, чи можна говорити про невезіння в цій ноші, що випала сьогодні на мою долю. Але одне безперечно: у всьому винна моя сестра.

1 Амілія Торрес виграє. (Тут і далі прим. пер.)

2 Турботливі Ведмежата (англ. Care Bears) — мультиплікаційні персонажі.

3 Мамо (ісп.).

4 Люба (ісп.).

5 Так (ісп.).

6 Слатшеймінг (англ. slut — шльондра та shaming — соромлення, публічний осуд) — критика та осуд дівчат і жінок за їхню сексуальну активність, вигляд чи поведінку, які в інших асоціюються із цією сексуальною активністю.

7 Тітка (ісп.).

8 Дядько (ісп.).

Розділ другий

Щойно виходжу в коридор, здається, ніби шум, хаос та важке повітря номера нареченої залишилися десь герметично зачиненими. Коридор зустрічає приємною тишею. Власне кажучи, тут так спокійно й затишно, що аж не хочеться нікуди йти й шукати двері зі смішною карикатуркою нареченого. Не маю жодного сумніву: за дверима, які охороняє ця миленька фігурка, насправді відбувається справжній передвесільний бедлам із річками пива та купою травки. Навіть великий тусовщик Дієґо вирішив, що ліпше надихатися аерозольними випарами чи навіть ризикнути втратити слух серед дівчачих криків, втікши звідтам до номера нареченої.

Роблю десять глибоких вдихів, відчайдушно відтягуючи неминучий момент.

Це весілля моєї сестри-близнючки, і я така щаслива за неї, що мало не лускаю з радості. І все ж часом мені дуже важко опанувати себе, особливо коли залишаюся в тиші на самоті. Навіть попри вже звичні маленькі невдачі, скажу: останні два місяці були особливо важкими для мене. Сусідка по квартирі раптом з’їхала, і я мусила терміново шукати нову, малюсіньку квартирку. Спершу трохи переоцінила свою фінансову спроможність самостійно орендувати житло, аж тут — я була б не я, коли б усе не сталося саме так, — мене ще й звільнили з фармацевтичної компанії, де пропрацювала шість років. За останній тиждень я побувала щонайменше на семи співбесідах, проте жодна з компаній так і не віддзвонилася опісля. І от тепер я, одягнена в шкуру Жабеняти Керміта, маю зіткнутися віч-на-віч із запеклим ворогом Ітаном Томасом.

Важко повірити, колись я нетерпляче чекала на зустріч із Ітаном. У моєї сестри з Дейном усе ставало серйозно, тож Амі хотіла познайомити мене з його сім’єю. Уперше я побачила Ітана під час ярмарку штату Міннесота — коли хлопець виходив зі своєї машини на паркованні. Приголомшливо довгі ноги, а очі такі насичено блакитні, що їхній колір можна було розгледіти з протилежного краю парковання. Коли я підійшла ближче, то побачила, що й вії його до непристойності довгі та густі. А погляд томливий і зухвалий. Він подивився мені прямо в очі, потиснув руку, а потім скривив уста в усмішці, від якої віяло самою небезпекою. Звісно, тієї миті мене переповнювало море почуттів, але серед них точно не було чисто сестринського інтересу.

Однак потім я, очевидно, вчинила смертельний гріх — бо як це так, дівчина з пишними формами дозволила собі купити сир у клярі. Ми зупинилися біля входу, щоб скласти план на день, і я на хвильку відбігла взяти щось перекусити (повірте, нема нічого смачнішого, ніж їжа на ярмарку штату Міннесота). Коли повернулася, усі дивилися виставку худоби. Ітан поглянув спершу на мене, потім на мій кошик зі смачнющим сиром у клярі, насупився й різко відвернувся, бурмочучи під ніс, що йому терміново слід піти пошукати змагання з приготування пива. Я тоді не надала цьому особливого значення, а потім зрозуміла: того дня більше Ітана не бачила.

Відтоді він поводився зі мною вкрай холодно й пихато. Що ж залишалося думати? Чого б іще за десять хвилин нашого знайомства чарівна усмішка хлопця різко змінилася на почуття відрази? Тож довелося зробити висновок щодо Ітана Томаса: нехай котиться під три чорти. Я завжди любила своє тіло (за винятком сьогоднішнього дня, але тут винна лише ця сукня). І ніколи не дозволю будь-кому соромити мене через фігуру або через любов до сиру в клярі.

Чую голоси в номері нареченого — самовпевнені голоси, щось про чоловічий піт, пиво й те, як можна відкрити упаковку «Cheetos» самим лише поглядом. Бог його знає, що там коїться. Але, зрештою, це весільний номер Дейна — тут можна чекати чого завгодно. Я стукаю, і двері відчиняються так раптово, що від несподіванки суну назад, наступаю підборами на поділ сукні й мало не падаю.

Переді мною стоїть Ітан. Звісно, це мусив бути саме він. Граційним рухом підхоплює мене за талію. Коли ж переконується, що твердо стою на ногах, і забирає руки, відчуваю, як мої губи кривляться від такого контакту. Його тілом теж пробігає невеличке відчуття відрази, що змушує його поспіхом запхати руки в кишені, подалі від мене. Заприсягнуся, він випатрає цілу пачку анстисептичних серветок, щойно випаде така нагода.

Його швидкий рух привертає мою увагу до вбрання Ітана, — звісно, на ньому смокінг — і до того, як чудово цей одяг сидить на високому, підкачаному тілі. Каштанове волосся акуратно зачесане назад, а вії такі ж неймовірно довгі, як завжди. Голос розуму каже: аж такі густі темні брови — це занадто, але якісь інші голоси — хай їм грець, цим тваринним інстинктам — твердять, що до його обличчя вони прекрасно пасують.

Утім, він мені зовсім не подобається зараз.

Я завжди знала, що Ітан гарний чоловік. Зрештою, я ж не сліпа, для чого себе обманювати? Але тепер, у костюмі з метеликом, його краса занадто підкреслена, як на мене.

Він розглядає мене не менш уважно. Спочатку волосся. Мабуть, Ітан не схвалює, що воно лише по-простому заколоте ззаду. Потім оцінює мій скромний макіяж. Підозрюю, сам він зустрічається лише з гарячими мейк-ап блогерками з інстаграму. А далі хлопець сантиметр за сантиметром ковзає поглядом по моїй сукні. Роблю глибокий вдих, переборюючи бажання схрестити руки на грудях.

Він піднімає підборіддя.

— Я так розумію, за це не довелося платити.

А я так розумію, що мені страшенно хочеться зацідити коліном йому між ніг.

— Класний колір, правда?

— Ти схожа на горошинку «Skittle».

— Ітане, та годі вже підбивати до мене клинці.

Він самовдоволено усміхається кутиками вуст.

— Цей колір небагатьом пасує, Олівіє.

Із його тону зрозуміло: я до цих небагатьох не належу.

— Мене звуть Олів.

Уся наша родина багато-багато років підсміюється над тим, що батьки назвали мене просто Олів, а не Олівією, що в рази милозвучніше. Скільки себе пам’ятаю, усі дядьки по маминій лінії кликали мене Асейтуна^9, аби подражнити маму.

Але я сумніваюся, що Ітан знає про це. Він просто мудак.

— А, ну так, так, — мовить він, погойдуючись на підборах.

Мені це все вже набридло, тож переходжу до суті справи.

— Я б із радістю ще з тобою побалакала, але маю подивитися на текст твоєї промови.

— Тобто мого тосту?

— Будеш прискіпатися до слів? — простягаю руку: — Дай почитаю.

Він спирається плечем об двері й спокійно протягує своє «ні».

— Повір, це заради твоєї ж безпеки. Якщо ляпнеш якусь дурню, Амі вб’є тебе голими руками. Ти ж знаєш.

Ітан нахиляє голову вбік й зміряє мене поглядом із висоти свого зросту. А зросту в нього за метр дев’яносто, тоді як у нас із Амі… у нас менше. Тут і без слів зрозуміло — хоче сказати: «Нехай спробує».

З-поза Ітанового плеча визирає Дейн. Щойно він мене вгледів, на обличчі з’явилося розчарування. Очевидно, я не гарненька офіціантка з пивом, котру вони обидва сподівалися побачити.

— Гей, Оллі. — Дейн швидко опановує себе. — Як там, усе гаразд?

Я усміхаюся на всі тридцять два.

— Пречудово. Ітан саме збирався показати мені свою промову.

— Маєш на увазі його тост?

Боже, цій сім’ї пороблено з виправленнями, чи що?

— Ага, тост.

Дейн киває до Ітана та вказує головою в напрямку кімнати.

— Твоя черга, — квапить він брата, а тоді обертається до мене, щоб пояснити: — Ми граємо в «Kings»10, і мій великий братик от-от продує.

— Гра з випивкою за кілька хвилин до весілля, — мовлю я насмішкуватим тоном, — дуже розумна ідея.

— Повернуся за хвилину. — Ітан усміхається братові, і той іде назад до кімнати. Щойно ми знову залишаємося наодинці, усмішки злітають із наших облич. Далі продовжуємо нашу гру.

— Але ж ти принаймні написав щось? — питаю. — Не збираєшся ж вигадувати текст на ходу? Імпровізації ніколи не закінчуються добре. Експромт не вийде таким смішним, як хотілося б. Особливо у твоєму випадку.

— Особливо в моєму?

Хоча в оточенні майже всіх інших людей на планеті Ітан — завжди сама чарівність, зі мною він поводиться як робот. Зараз на його обличчі така беземоційна маска, а кожен найменший порух тіла такий контрольований, що навіть не можу сказати, чи мої слова справді його образили, чи він просто вичікує, коли скажу щось гірше, аби зловити мене на гачок.

— Та я навіть не знаю, чи ти вмієш жартувати… — починаю невпевнено, але ми обоє розуміємо: неодмінно завдам фінального удару, — у принципі.

Темні брови скептично здіймаються вгору. Що ж, він таки спіймав мене на гачок.

— Добре, — не витримую я, — просто спробуй не налажати зі своїм тостом. — І вже збираюся піти геть, аж раптом згадую про ще одну річ, яку мала обговорити з Ітаном. — Сподіваюся, ти сказав на кухні, аби тобі приготували щось замість страв шведського столу? Якщо ні, можу передати їм, коли спущуся вниз.

Саркастичний усміх умить зникає з його обличчя, натомість з’являється щось схоже на здивування.

— Це дуже мило з твого боку. Ні, я не просив приготувати мені щось окремо.

— То була ідея Амі, не моя, — уточнюю про всяк випадок. — Сестра переймається тим, що ти не любиш ділитися їжею.

— Я не проти ділитися їжею, — пояснює хлопець, — я проти шведських столів, бо це справжні вигрібні ями, що потопають у мільярдах бактерій.

— Дуже сподіваюся, твоя промова буде не менш глибокою і поетичною.

Він ступає крок до дверей, а тоді каже:

— Передай Амі: мій тост суперкласний і зовсім не мудацький.

Мені хочеться якось зухвало йому відповісти, але єдине, що спадає на думку в ту мить, — як жахливо несправедливо, що такі розкішні вії дісталися живому втіленню Диявола на землі. Тож просто байдуже киваю головою і йду геть коридором.

Переборюю бажання поправити сукню. Можливо, в мене параноя, але здається, Ітан не зводить свого критичного погляду з блискучої тканини сукні, котра так тісно облягає мої форми, аж поки не повертаю до ліфта.

ГОТЕЛЬНИЙ ПЕРСОНАЛ ЖВАВО ПІДХОПИВ ЗАПРОПОНОВАНУ тематику «Різдва у січні» та розкрутив її на повну. На щастя, замість поролонових оленів і Санта-Клауса в червоному костюмі — в центральному проході лише блискітки штучного снігу. Попри те що в приміщенні близько двадцяти трьох градусів тепла, це нагадування про мокрий слизький сніг на вулиці створює враження прохолоди. Вівтар прикрашений білими квітами та червоними ягідками гостролиста, зі спинок стільців звисають мініатюрні соснові віночки, на гілках мерехтять крихітні білі вогники. Направду все чарівно, але навіть із кінця зали, де ми всі вишикувалися по місцях, видно невеличкі рекламні вивіски: «Довірте оформлення вашого особливого дня компанії “Фінлі Брайдал”».

За кілька хвили до початку церемонії у нас повна метушня. Дієґо заглядає в банкетний зал і здає координати симпатичних гостей чоловічої статі. Джулз відчайдушно намагається вивідати номер телефону одного з друзів нареченого, а мама інструктує Камі, щоб та передала татові, аби він стежив, раптом розстебнеться блискавка на штанах. Ми всі чекаємо на сигнал від весільного розпорядника, після чого дівчатка почнуть іти вздовж проходу, розсипаючи квіти.

Моя сукня, здається, щосекунди робиться все тіснішою й тіснішою.

Нарешті Ітан займає своє місце поруч зі мною. І коли він затамовує дух, а потім видихає повітря повільним, контрольованим потоком, це звучить як зітхання людини, що врешті-решт змирилася зі своєю невтішною долею. Не дивлячись на мене, він простягає руку.

І хоч як прагну вдати, що не помітила його жесту, усе ж беру Ітана під руку, намагаючись не думати про його сильний біцепс та ігноруючи те, як напружуються його м’язи, коли притискає мене ближче до свого тіла.

— І далі продаєш таблетки?

Стискаю зуби. Ітану точно відомо, що я працювала у фармацевтичній компанії.

— Ти знаєш, не зовсім цим займаюся.

Він озирається назад, потім знову повертається, і я чую, як набирає повітря, бажаючи щось сказати… Але потім мовчки затихає.

Не думаю, що йдеться про чисельність чи загальне божевілля нашої родини — до цього він уже встиг звикнути. Але відчуваю: щось не дає хлопцеві спокою. Я зазираю йому в очі й кажу:

— Хай що це, просто скажи.

Присягаюся, я не жорстока жінка, але, бачачи лукаву усмішку Ітана десь угорі над собою, відчуваю непереборне бажання встромити гострий каблук у носок його блискучих черевиків.

— Це пов’язано із шеренгою «Skittle»-дружок, так? — питаю докірливо. Навіть Ітан мусив би визнати: серед подружок нареченої є кілька дівчат із чудовою фігурою, утім, жодній із нас не личить цей ядучий м’ятно-зелений атлас.

— Олів Торрес, читачка думок.

Я відповідаю саркастичною посмішкою на його саркастичну ремарку.

— Люди добрі, запам’ятайте цю мить: Ітан Томас нарешті правильно назвав моє ім’я через три роки після знайомства.

Тепер він розвертається і знову дивиться прямо. Його обличчя розслаблене. Завжди важко було зрозуміти, як такий холодний, дошкульний Ітан, котрого я знаю, може раптом перетворюватися на чарівного, милого хлопця, котрий оце проходить залою. А подеколи навіть на шаленого Ітана, на якого Амі скаржиться роками. Страшенно бісить: хлопець навіть не докладає зусиль, аби запам’ятати хоч щось із моїх слів — неважливо, чи то місце моєї роботи, чи моє ім’я — але ще більше мене виводить, що Ітан погано впливає на Дейна. Він постійно кудись тягне брата із собою — починаючи від божевільних вихідних у Каліфорнії, закінчуючи якимись безумними мандрівками на іншому кінці світу. І всі ці поїздки, звісно, ніби ненавмисно збігаються з різноманітними подіями, такими важливими для любителів усіляких конкурсів, розіграшів і подарунків, як моя сестра. А вона, власне, є Дейновою нареченою. Це виявляються дні народження, ювілеї або навіть День святого Валентина. Наприклад, у лютому, коли Ітан потягнув Дейна на хлопчачі вихідні до Веґаса, на романтичну (і безкоштовну) вечерю для двох у ресторан «Сент-Пол Ґрілл» із Амі довелося йти мені.

Я завжди думала, що причина Ітанової неприязні до мене лише в пишноті моїх форм, котрі викликають у нього фізичну відразу, бо він тупий і обмежений. Але зараз, стоячи тут і відчуваючи його пружний біцепс, починаю розуміти: можливо, він поводиться як покидьок зовсім з іншої причини. Ітан не здатен пережити того, що Амі тепер займає таку велику частину життя брата. Але не говорить дівчині прямо, бо це ще дужче віддалить Ітана від Дейна. Ось він і відривається на мені.

Це прозріння наче обдає крижаною водою.

— Вона справді чудова для нього, — говорю я, відчуваючи, як по-заступницьки звучить мій голос.

Хлопець повертає голову, щоб поглянути на мене:

— Що?

— Амі, — пояснюю впевнено. — Вона справді чудова для Дейна. Знаю, я тобі неприємна, але, хай які претензії маєш до неї, просто пам’ятай: сестра — чудова людина.

Перш ніж Ітан встигає щось відповісти, нарешті з’являється (дармовий) весільний розпорядник. Він подає сигнал (дармовим) музикантам, і церемонія починається.

УСЕ ВІДБУВАЄТЬСЯ САМЕ ТАК, ЯК я уявляла. Амі просто розкішна. Дейн майже зовсім тверезий і дуже щирий. Обмін обручками, виголошені обітниці, непристойно довгий і відвертий поцілунок на десерт. Вони явно переборщили з язиками, як для поцілунку на вівтарі, навіть коли ми й не в церкві. Мама плаче, тато вдає, що не плаче. Упродовж усієї церемонії, поки я тримаю величезний букет (дармових) троянд Амі, Ітан непорушно стоїть поруч, як мовчазна подоба себе самого. Він поворухнувся лише один раз, коли треба було вийняти обручки з кишені пальта.

Ітан знову подає мені руку, коли повертаємося проходом у зворотному напрямку, і цього разу його тіло ще більш напружене. Складається враження, наче я вкрита чимось неприємним, до чого він боїться доторкнутися. Мене охоплює нестримне бажання зацідити йому та послати під три чорти, перш ніж розійдемося у різні боки.

У нас є десять вільних хвилин перед груповими фотографіями, і я хочу скористатися цим часом, щоб позбирати зів’ялі пелюстки з квіткових композицій на столах. Горошинка «Skittle» воліє викреслити кілька пунктиків зі списку завдань. І байдуже, що собі планує робити Ітан.

Утім, очевидно, хлопець збирається йти за мною.

— І що це було? — питає він.

Озираюся через плече.

— Було де? — питаю.

Він киває головою в бік вівтаря.

— Отам. Щойно.

— А-а.

Я повертаюся до нього і осяюю милою усмішкою.

— Дуже добре, що ти не соромишся питати людей, коли чогось не розумієш. Отже, слухай: це було весілля — така дуже важлива, я б навіть сказала, обов’язкова церемонія в нашій культурі. Щойно твій брат і моя…

— Перед церемонією. — Його темні брови насуплені, руки засунуті глибоко в кишені штанів. — Коли ти сказала, що ти мені неприємна. І що я маю претензії до Амі.

Я дивлюся на нього здивовано.

— Ти серйозно?

Він спантеличено роззирається навсібіч.

— Так. Серйозно.

Мені на секунду відбирає мову. Аж ніяк не очікувала, що доведеться додатково розтлумачувати Ітану наші вже звичні дошкульні фразочки.

— Ти все прекрасно розумієш, — недбало махаю рукою. Тут, де більше не вирує церемонія та не чути гамору гостей, де є лише його пильний погляд, я вже не така впевнена у своїй теорії. — Гадаю, ти злишся на Амі, що вона забирає Дейна від тебе. Але ти типу не можеш піти й висловити їй усе, адже боїшся зіпсувати стосунки з братом. От і компенсуєш це, поводячись зі мною як останній негідник.

Хлопець лише кліпає очима у відповідь, тож я продовжую свою промову:

— Я тобі ніколи не подобалася. І ми обоє знаємо, що так було ще з часів того сиру в клярі. Та, слухай, ти навіть не доторкнувся до мого Арроз кон Пойо^11 на День незалежності. Але мені байдуже, тобі ж гірше. Просто хочу, щоб ти зрозумів: Амі чудова для нього, — я нахиляюся ближче і повторюю з усією серйозністю та щирістю, — вона чудова.

Скептичний здушений смішок вискакує з хлопцевих уст, і він поспіхом прикриває рот рукою.

— Це просто теорія, — обережно мовлю я.

— Теорія.

— Про те, чому ти так сильно мене не любиш.

Він зводить брови догори.

— Чому я тебе не люблю?

— Ти збираєшся повторювати кожне моє слово? — Виймаю список, який раніше скрутила і запхала до свого маленького букета, й махаю ним перед Ітаном. — Бо, якщо ти закінчив, у мене взагалі-то роботи хоч лопатою вигрібай.

Минає ще кілька секунд спантеличеного мовчання, перш ніж хлопець доходить висновку, який я зробила ще сто років тому:

— Олів. Та ти зовсім здуріла.

МАМА ПОДАЄ АМІ ШАМПАНСЬКЕ. Здається, в чиємусь списку справ є завдання пильнувати, щоб у матері завжди був цей напій, бо я постійно помічаю, як вона п’є з келиха, але жодного разу не бачила, щоб він був порожній. Це означає, що від офіційної частини святкування, де все було ідеально — навіть трохи занадто — розплановане до секунди, ми переходимо до справжньої вечірки. Рівень шуму теж змінюється від увічливих стишених привітань до галасу студентської гулянки. Люди накидаються на шведський стіл із морепродуктами так, наче їжі ще зроду-віку не бачили. Ще навіть танці не почалися, а Дейн уже пожбурив метелика зі свого смокінга у фонтан і зняв черевики. Здається, Амі вже теж добряче випила, бо навіть не помічає витівок свого чоловіка.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.