2021

ISBN 978-966-982-590-2 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Серія «Художня література»

Перекладено за виданням:

Healey E. Elizabeth is Missing : a novel / Emma Healey. — London : Viking / Penguin Books, 2014. — 288 p.

Переклад з англійської Анни Цвіри

Дизайнер обкладинки Рената Куртвелієва

Електронна версія створена за виданням:

Хілі Е.

Х45 Елізабет зникла : роман / Емма Хілі ; пер. з англ. А. Цвіри. — Х. : Віват, 2020. — 320 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-141-6 (укр.)

ISBN 978-0-241-00350-3 (англ.)

Мод — жінка вісімдесяти двох років, яка з кожним днем пам’ятає дедалі менше про те, хто вона. Хвороба Альцгеймера стирає минуле, наче гумка. Старенька пише записки, щоб не забути про дуже важливу річ: про те, що сталося з її давньою подругою Елізабет. Мод не знає, куди та зникла. Може, тому, що вона нікуди й не зникала? Чи її взагалі ніколи не було?.. Одначе Елізабет не єдина «загублена». Сестра Мод, Сьюкі, так само розчинилась у часі та просторі. Чи мають ці зникнення якийсь зв’язок? Чи це лише хвороблива уява літньої жінки, яка геть нічого не пам’ятає? Або ж навпаки, тільки вона й пам’ятає все…

УДК 821.111

© Emma Healey, 2014

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2020

Моїм бабусям, Вірі Хілі та Ненсі Ровенд, які надихнули мене на написання цієї книжки

Пролог

— Мод? Тобі зі мною так нудно, що ти вирішила сховатися від мене?

Жінка гукає мене з теплої освітленої кухні. Пара в мене з рота волого клубочиться в бік, звідки лине голос, але я не озиваюся. Земля вкрита тонким шаром сліпучо-білого снігу, і він відсвічує на її обличчя. Жінка примружила очі й намагається бодай щось роздивитися в суцільній темряві. Та я знаю, що вона майже нічого не бачить навіть у сонячний день.

— А йди-но сюди, — гукає вона. — Береться на мороз. Обіцяю, що жодним словом більше не обмовлюся ні про жаб, ані про равликів, ані про посуд із майоліки [1].

— Та ні, з вами зовсім не нудно, — кажу я, не одразу збагнувши, що вона жартує. — За хвилину я повернуся. Мені просто треба тут щось знайти.

Власне, це «щось», укрите рідким брудом, я вже тримаю в руці. Маленька знахідка — дивно, що помітила її в землі. Це зламана кришка від старої пудрениці — срібляста фарба на ній полущилася, лазурна емаль, колись гладенька і блискуча, пощербилася й потемніла. Поплямлене люстерко схоже на віконце у вицвілий світ. Воно — мов ілюмінатор у глибинах океану. Мені хочеться зіщулитися від спогадів, що нараз зринають у свідомості.

— Щось загубила? — Жінка, обережно ступаючи, виходить у внутрішній дворик, дрижачи від холоду. — Тобі допомогти? Навряд чи я щось побачу, але, може, випадково натраплю на річ, яку ти шукаєш, якщо вона далеко не закотилася.

Я всміхаюся, але, стоячи посеред трави, не рушаю з місця. Дивлюся на сліди черевиків — на їхніх гребнях зібрався сніг і біліє, мов закам’янілі рештки маленького динозавра. Я стискаю кришечку в руці й відчуваю, як підсохлий бруд стягує мені шкіру. Цю крихітну річ я загубила майже сімдесят років тому, а тепер земля, що розкисла від підталого снігу, нараз виштовхнула цю реліквію на поверхню. Виштовхнула просто мені в руку. Але звідки саме? Геть незрозуміло! Де вона була до того, як земля після своєї тривалої трапези виплюнула її?

До моєї свідомості дуже здалеку намагається пробитися звук, подібний до лисячого дзявкотіння.

— Елізабет, ти коли-небудь садила тут кабачки? — цікавлюся я.

1 Майоліка (глазурований фаянс) — різновид кераміки, який виготовляють із випаленої глини, вкритої розписною глазур’ю. (Тут і далі прим. пер.)

Розділ 1

— Ви чули, що десь неподалік пограбували літню жінку? — питає Карла, перекидаючи через плече довге чорне волосся, зібране у хвіст. — Щоправда, це було у Веймуті, але ж могло статися й тут. Хай там як, а обачність ніколи не завадить. Коли її знайшли, у неї була страшенно спотворена половина обличчя.

Вона майже прошепотіла останні слова, але в мене ніколи не було проблем зі слухом. Мені не подобається, коли Карла розповідає такі речі; неприємне відчуття залишається від них навіть після того, коли я вже й саму історію не пам’ятаю. Я скулююся й поглядаю у вікно, намагаючись пригадати, у якому напрямку той Веймут. Повз вікно пролітає пташка.

— У мене в холодильнику ще є яйця?

— Їх там ще багато, тож вам сьогодні не треба виходити.

Вона бере зі столу свою теку й киває мені. Карла не зводить з мене очей, поки я не киваю їй у відповідь. У мене таке відчуття, ніби я в школі. Щойно в голові крутилась якась історія, та вона вже вислизнула з пам’яті. «Колись давно… — Так вона починалася? — Колись давно в темних лісових хащах жила собі стара-престара жінка, яку звали Мод». Що ж там далі? Щось про доньку, на яку вона чекала, здається. Дуже шкода, що я не живу в маленькому охайному будиночку в темному лісі й про це можу лише мріяти. Як і про те, що моя онука принесе мені пироги в кошику.

Нараз чую, як щось загуркотіло в будинку. Я роззираюся по всій вітальні й бачу тварину — тварину, яку надягають на себе, коли виходять на вулицю, — вона лежить на бильці канапи. Це тварина Карли. Вона ніколи не вішає її — напевно, боїться забути. Я не можу відвести погляду від неї, чекаю, коли вона заворушиться, шугне в куток або зжере мене й посяде моє місце. Ото Кеті здивується, коли побачить її великі очі й гострі зуби.

— Ого! Скільки бляшанок із персиками! — долинає крик Карли з кухні.

Карла — доглядальниця. «Доглядальниці» — ось як їх називають.

— Поки що не купуйте їжі! — знову кричить вона. Я чую скрегіт бляшанок із консервованими персиками по моїй форміці [2]. — Її у вас доволі, стільки, що можна нагодувати армію.

«Доволі». Їжі ніколи не буває доволі. Хоч би скільки я її купувала, більша частина все одно зникає. Не знаю, хто її з’їдає. Моя донька теж постійно так каже. «Не купуй більше консервів, мамо», — просить вона мене щоразу, коли зазирає до шафок на кухні. Гадаю, вона когось підгодовує. Половина моєї їжі зникає разом із нею, а тоді вона запитує, навіщо я знову йду до крамниці. Хай там як, а моє життя зараз не надто солодке, щоб відмовляти собі ще й у їжі.

— Моє життя зараз не надто солодке, — кажу я, підводячись із крісла, щоб мене почули на кухні.

Між бильцями мого крісла й сидінням напхом напхано блискучих обгорток з-під шоколадних цукерок. Вони шелестять, коли я поворухнуся в кріслі, і я виколупую їх звідти пальцем. Патрік, мій чоловік, увесь час намагався обмежити мене в солодощах, бо вдома я завжди їла їх багато. Мені подобалося смакувати лимонним шербетом або ж посмоктати карамельку, бо на роботі нам не дозволяли цього робити — кому сподобається, коли телефоністка говорить з кимось із набитим ротом. Патрік казав, що в мене зіпсуються зуби, але, гадаю, він більше дбав про мою фігуру. Ми зійшлися на тому, що я можу дозволити собі м’ятні цукерки, і я досі їх люблю, але тепер ніхто вже не забороняє мені ум’яти коробку ірисок, до яких я ласа. Можу навіть з’їсти їх іще до сніданку. А зараз саме ранок. Я це знаю, бо сонце падає на годівничку для птахів. Воно світить на годівничку вранці, а на сосну — ввечері. Тож у мене є всенький день, перш ніж промені сонця торкнуться сосни.

Карла заходить до вітальні й, зігнувшись, визбирує цукеркові обгортки в мене з-під ніг.

— Я й не знала, що ви тут, люба, — дивуюсь я.

— Я приготувала вам обід, — каже вона і знімає гумові рукавички. — Він у холодильнику, я приклеїла до нього записку. Зараз лише за двадцять десята, тож спробуйте не їсти його до дванадцятої, гаразд?

Карла каже це так, ніби я завжди ковтаю всю залишену нею їжу, щойно вона зачинить за собою двері.

— У мене в холодильнику ще є яйця? — питаю я і раптом розумію, що зголодніла.

— Їх там задосить, — відповідає Карла, кидаючи теку доглядальниці на стіл. — Я піду. Трохи згодом до вас прийде Гелен. Зрозуміли? Бувайте.

Клацають вхідні двері, і я чую, як Карла замикає їх за собою на ключ. Замикає мене в домі. З вікна мені видно, як вона простує доріжкою від мого будинку. На свою уніформу вона накинула пальто з капюшоном, який облямований хутром. Доглядальниця у вовчій шкурі.

Малою мені подобалося, коли я залишалася вдома сама. Я їла те, що лежало в коморі, вбиралася у свій найкращий одяг, вмикала грамофон і лежала на підлозі. А тепер мені хочеться, щоб поруч хтось був. Повільно ступаю в напрямку кухні, щоб переставити посуд у шафі й подивитися, що Карла залишила мені на обід. Вона не вимкнула світло за собою, тож тепер кухня схожа на порожню театральну сцену. Мені здається, що от-от хтось зайде — мама повернеться з крамниці з пакунками або тато принесе фіш-енд-чипс [3]. Вони скажуть щось драматичне, просто як у театрі на пірсі [4]. Тато скаже: «Твоя сестра пішла від нас». Пролунають тривожні барабани, і мама додасть: «Ми більше її не побачимо». Ми замремо на мить, очікуючи реакції глядачів. Я дістаю свій обід із холодильника, думаючи про те, якою була б моя репліка в цій виставі. До тарілки приклеєна записка: «Обід для Мод. З’їжте після 12-ї!» Знімаю з тарілки харчову плівку. Це бутерброд із сиром та помідорами.

Закінчивши їсти, повертаюся до вітальні. Тут так тихо — навіть не чути, як цокає годинник. Час він, утім, показує, і я дивлюся, як повільно пересуваються стрілки по колу. Години, що залишилися до кінця мого дня, треба чимось заповнити, і, зрештою, я змушена ввімкнути телевізор. Зараз там іде програма на канапі, як я її подумки називаю. Двоє людей на одній канапі нахиляються до жінки на канапі навпроти. Вони сміються й хитають головами, поки та жінка не починає плакати. Я ніяк не можу збагнути, що там відбувається. По тому починається програма, у якій люди ходять з одного будинку до другого в пошуках речей, які можна буде колись продати, — речей бридких, проте (дивна річ!) дуже коштовних.

Ще кілька років тому я подивувалася б: як можна дивитися телевізор посеред білого дня? Але що мені робити? Іноді я читаю, але прочитані фрази геть не складаються в сюжет, і потім мені навіть важко знайти місце, на якому я зупинилася. Натомість можу зварити собі яйце. Можу його з’їсти. Згодом можу подивитися телевізор. По тому я просто чекаю. Чекаю на Карлу, на Гелен, на Елізабет.

Елізабет — єдина подруга, яка в мене залишилася. Усі інші сидять удома або вже померли. Елізабет любить оті передачі про пошуки та продаж речей. Вона й сама сподівається натрапити на скарб, який, утім, комусь може здатися мотлохом. Вона купує старі тарілки й вази у благодійних крамницях, і при цьому схрещує пальці, щоб їй нарешті пощастило. Іноді я теж купую їй щось, здебільшого якусь дешеву порцеляну. У нас навіть є щось штибу гри — хто знайде найбридкіший посуд в «Оксфамі» [5]. Це може видатися дитячою забавкою, але стала помічати, що тільки з Елізабет, коли ми з нею разом, коли ми пустуємо і сміємося, я почуваюся собою.

Мене не полишає думка, що я повинна згадати щось важливе, пов’язане з нею. Можливо, вона просила мене принести їй варене яйце, наприклад, або шоколадку. Цей її синок незабаром заморить її голодом. Йому шкода грошей навіть на нову бритву для себе. Елізабет каже, що після гоління на його шкірі живого місця нема і що так можна й горло собі перерізати. То хай би він так і зробив. Бісів скнара. Якби я час від часу не приносила їй якусь їжу, її б уже вітер здув. Мені тут залишили записку, щоб я не виходила з дому. Але чому? Саме нагода походити крамницями.

Я пишу для себе перелік закупів, надягаю пальто, знаходжу свого капелюха і ключі, перевіряю, чи поклала я їх у праву кишеню, а тоді мацаю їх ще раз біля вхідних дверей. Доріжка від мого будинку вкрита білими плямами розчавлених уночі равликів. Після вечірнього дощу на моїй вулиці завжди сотні цих бідолах. Але від чого саме такі плями? Себто, що саме в равлику робить їх такими білими?

«Не бійся, любий равлику» [6], — кажу я, обережно нахиляючись, щоб роздивитися білуваті сліди. Не пам’ятаю, звідки ця фраза, але вона має бути саме про це. Коли б то не забути подивитися вдома, звідки ці слова.

До крамниці йти ніби й недалеко, але, дійшовши до неї, відчуваю, що втомилася. Ще й через те, що я знову повертаю не там, де треба, і мені доводиться обходити цілий квартал. Це так само, як наприкінці війни, коли несподівано для себе могла заблукати в місті. А все тому, що мені було важко зорієнтуватися з-поміж зруйнованих будинків, коли я нараз потрапляла у відкритий простір, що раптом виник, обходила вулиці, завалені цеглою, камінням та розтрощеними меблями.

«Керроу» — це маленька крамничка, захаращена непотрібними мені речами. Краще б вони посунули кудись ці нескінченні ряди пивних бляшанок і звільнили місце для чогось кориснішого. Але це крамниця від часів мого дитинства. Вони змінили вивіску лише кілька років тому. Тепер на ній написано «Кока-кола», а «Керроу» втиснули дрібними літерами внизу як щось другорядне. Я читаю слова на вивісці, заходячи до крамниці, розгортаю свій перелік і промовляю його вголос, зупинившись біля полиці з якимись коробками. «Райсіклз» і «Шреддіз» [7] — що воно таке?

«Яйця. Молоко — знак питання — шоколад. — Я повертаю аркушик паперу, намагаючись знайти світліше місце для читання. Тут дуже затишно пахне картонними коробками, не згірше, як у коморі у мене вдома. — Яйця, молоко, шоколад. Яйця, молоко, шоколад», — повторюю я, але це лише слова, і для них у моїй голові немає картинки. Може, вони саме в цих коробках переді мною? Я поволі човгаю вздовж стелажів і бурмочу собі під ніс ці кілька слів, але вони поволі втрачають сенс, лунають монотонно й незрозуміло. На моєму папірці ще написано «кабачки», але їх тут, напевно, не продають.

— Місіс Горшам, вам допомогти?

Редж перехиляється через прилавок, його сірий кардиган нависає над пластиковою банкою з льодяниками й залишає на ній ковтяхи. Він не спускає з мене очей. Он як пильнує! Я не знаю, що він так ревно тут охороняє. Ну, трапилося колись, що я вийшла з крамниці, за щось там не заплативши. І що то було? Пакет зеленого салату! А може, банка малинового джему? Я не пам’ятаю. Хай би там що, але йому це повернули. Так чи інак, Гелен віднесла пакет назад, та й по всьому. Окрім того, він теж не святий — за всі ці роки я не раз не долічувалася своєї решти. Він керує цією крамничкою десятки років, і йому вже час на заслужений відпочинок. Щоправда, його мати працювала тут, аж поки їй виповнилося дев’яносто, тож і він, найімовірніше, ще не скоро піде. Я була рада, коли стара нарешті пішла й доручила крамницю йому. Вона завжди дражнила мене, бо одного разу я попросила її отримати листа для мене. Писала я вбивці й не хотіла, щоб відповідь надходила мені додому, а ще про всяк випадок назвалась ім’ям кінозірки. Мені так і не відповіли, але мама Реджа думала, що я чекаю на любовний лист, і продовжувала кепкувати, навіть коли я була вже заміжня.

Що ж я маю купити? Заставлені товарами стелажі супляться, коли я обходжу їх, а знизу на мене так само несхвально дивиться старий синьо-білий лінолеум, брудний і потрісканий. Мій кошик досі порожній. Певно, я тут уже доволі давно, і Редж уважно спостерігає за мною. Нарешті я тягнуся вгору до бляшанки, яка впала мені в око. Вона важча, ніж я гадала, і моя рука нараз пірнає вниз, коли я знімаю її з полиці. Це бляшанка порізаних на шматочки консервованих персиків. Це те що треба. Я кладу ще кілька бляшанок до свого кошика й вішаю його на згин ліктя. Бляшанки в кошику перекочуються і, поки я йду до каси, відчутно б’ють мене по стегну.

— Ви впевнені, що прийшли за цим? — питає Редж. — Адже ви вчора купили багато персиків.

Я дивлюся на свій кошик. Невже це так? Я купувала те саме вчора? Редж кахикає, і я завважую несхвалення в його погляді.

— Цілком упевнена, — твердо кажу я. — Хіба я не можу купувати персики, коли мені їх хочеться?

Він скидає в подиві брови й починає вводити ціни в касовий апарат. Я високо тримаю голову, спостерігаючи за тим, як він складає бляшанки в пластиковий пакет, що зручний для носіння, але мої щоки палають. Що ж я мала купити? В кишені я намацую записку й дістаю її. На аркушику блакитного паперу моїм почерком написано: «Яйця. Молоко. Шоколад». Я беру шоколадку «Дейрі мілк» і кладу її до кошика, щоб купити бодай щось зі свого переліку. Але я вже не можу покласти назад персики, бо Редж кепкуватиме з мене. Я плачу за свій пакет із бляшанками, і вони, поки я йду додому, постукують там, наштовхуючись одна на одну. Рухаюсь я дуже повільно — пакет важкий, і в мене вже болить плече й коліно. Я ще пам’ятаю, як будинки миготіли повз мене, коли я йшла — майже бігла — додому чи з дому. Мама потім розпитувала мене про те, що я бачила, чи отой був на вулиці і що думаю про нову огорожу отієї. Але я ніколи не могла їй відповісти — усе це пролітало повз мене надто швидко, щоб помітити. Тепер у мене є час роззирнутися, але нема нікого, кому можна було б про це розповісти.

Іноді, коли мені щастить навести лад у голові, я розглядаю світлини зі своєї молодості й завжди дивуюся їхнім чорно-білим тонам. Напевно, моя онука вважає, що в нас тоді й справді була сіра шкіра й безбарвне волосся, а все довкола — похмуре та тьмяне. Та насправді я добре пам’ятаю, яким мені малій здавалося це місто. Таким яскравим, що на нього майже боляче було дивитись. Пам’ятаю глибоку блакить неба, у яку встромлялися темно-зелені сосни; яскраво-червоні цегляні будинки й помаранчевий килим із сухої хвої під ногами. А тепер… Звісно, я знаю, що небо й тепер буває блакитним, що будинки досі стоять на своїх місцях і що сосни, як і тоді, скидають голки, але чомусь усі ці кольори вицвіли, потьмяніли, стали такими, як на давній світлині.

Увійшовши до будинку, чую, як дзвонить будильник. Я, бува, накручую його, щоб не забути про якусь зустріч. Опускаю пакет коло дверей і вимикаю будильник. Та ніяк не можу згадати, про що він мав мені нагадати цього разу, і не бачу поблизу нічого, що підказало б. Можливо, хтось повинен прийти.

— Ріелтор приходив? — гукає Гелен. Я чую клацання її ключа у вхідних дверях. — Він мав прийти о дванадцятій, ти бачила його?

— Не знаю, — кажу я. — Котра година?

Вона не відповідає, але я чую її кроки з коридору.

— Мамо! — каже вона. — Де ти взяла ці персики? Скільки ще тобі треба цих клятих бляшанок?

Я відповідаю їй, що не знаю, скільки саме. Напевно, Карла принесла їх. Кажу, що була весь день удома, а потім дивлюся на годинник і не йму віри, що я могла десь згаяти стільки часу. Гелен прямує до вітальні, а за нею лине шлейф прохолодного солодкавого повітря, — і ось я знову маленька дівчинка, лежу у своєму теплому ліжку, а холодне обличчя моєї сестри на мить притискається до моєї щоки, і я відчуваю її прохолодний подих на своїй шкірі. Вона розповідає мені про павільйон, про танці й про солдатів. Сьюкі завжди була така холодна, коли поверталася додому з танців, навіть улітку. Гелен також часто буває холодна, але це через те, що вона повертається з чужих садків.

Вона тримає в руках пакет.

— Навіщо було Карлі залишати бляшанки з консервованими персиками в коридорі? — Вона не стишує голосу, хоча тепер ми в одній кімнаті. Гелен тримає пакет, здійнявши його вгору. — Годі! Не ходи до крамниці. Я ж казала, що купуватиму все, що тобі треба, — адже буваю в тебе щодня.

Я впевнена, що не бачу її так часто, як вона каже, але мені не хочеться з нею сперечатися. Вона опускає руку й забиває собі пакетом ногу.

— Ну то що? Обіцяєш більше не купувати продуктів?

— Не розумію, навіщо мені це робити. Я ж казала тобі, це Карла могла принести. Окрім того, коли мені кортить, я сама купую персики. — Останні слова звучать дуже знайомо, але я не можу зрозуміти чому. — Коли б я захотіла виростити кабачки, — кажу я, повертаючи перелік закупів до світла, — де було б краще їх посадити?

Гелен зітхає й виходить із кімнати, і несамохіть я стаю на рівні, щоб піти за нею. У коридорі мене зупиняє якесь гучне гудіння. Не можу збагнути, що воно таке. Я навіть не можу зорієнтуватися, звідки лине цей звук. Заходжу на кухню. Це достоту не тут, бо зараз я ледве його чую. Тут дуже чисто: на підставці сохне мій посуд, хоч я й не пам’ятаю, як ставила його туди; хтось вимив ножа й виделку, якими я завжди їм. Відчиняю свою шафку, і з дверцят спурхують два аркушики паперу. На одному написаний рецепт білого соусу, а на другому — ім’я Гелен із номером під ним. Дістаю із шухлядки котушку липкої стрічки і приклеюю папірці туди, де вони були. Може, я сьогодні приготую білий соус. Але спершу вип’ю чаю.

Вмикаю чайник. Знаю, який штекер потрібно взяти, тому що хтось приклеїв до нього смужку з написом «чайник». Дістаю філіжанки, молоко й пакетик із банки з написом «чай». Біля умивальника приклеєна записка: «Кава покращує пам’ять». Це мій почерк. Іду з філіжанкою до вітальні, зупиняюсь у дверях. Знову чую це гудіння в голові. А може, воно лунає з другого поверху? Повертаюся в бік сходів, але можу підійматися ними, лише тримаючись обіруч за поруччя, тому мені доводиться залишити філіжанку на полиці в коридорі. Нехай постоїть, я хутко повернуся.

У моїй кімнаті дуже світло й затишно, якщо не зважати на це дивне гарчання десь у будинку. Поштовхом зачиняю двері й сідаю за туалетний столик біля вікна. На ньому між мереживними серветками й порцеляною розкидана біжутерія. Я більше не ношу прикрас, звісно, крім своєї обручки. Жодного разу не чіпала її за п’ятдесят із гаком років свого шлюбу. Обручка Патріка глибоко врізалася йому в руку, а над нею горбилася кісточка пальця. Він відмовлявся розпиляти обручку, і вона не зрушувалася ні на міліметр, хай би як я її змащувала олією. Він казав, що це ознака міцного шлюбу. Я ж дорікала йому, що він геть не дбає про себе. А Патрік поглядав на мою обручку, яка здавалася йому завеликою для мого тоненького пальця. Та насправді вона була мені якраз, і я її ще ніколи не губила.

А от Гелен каже, що я тепер гублю свої прикраси. Вони з Кеті забрали найкоштовніші — «на зберігання». Ну то нехай, я не проти. Принаймні вони ще й досі десь у нашій родині, та й не були вони аж такі коштовні. Найдорожчою моєю прикрасою був чудернацький золотий медальйон у формі голови цариці Нефертіті, що його Патрік привіз мені з Єгипту.

Беру пластиковий браслет і просовую в нього руку. Дивлюся на себе в дзеркало. Моє відображення завжди мене шокує. Колись мені здавалося, що я ніколи не постарію — принаймні не отак. Шкіра навколо очей і на переніссі якось дуже дивно поморщилася, і це робить мене схожою на якусь ящірку. Я майже не пам’ятаю, якою була колись. Не пам’ятаю свого обличчя. Тільки спалахи: круглощока дівчинка вперше в житті виймає бігуді з волосся перед люстром, молода жінка з блідим обличчям зазирає в зелену річку із містка в парку, втомлена мати зі скуйовдженим волоссям навпроти темного вікна в потязі намагається заспокоїти своїх галасливих дітей. Завжди пригадую себе насупленою — звідси і всі ці зморшки. У моєї матері до самої смерті шкіра була рожева і гладенька, попри те що в неї було більше підстав для того, щоб вона вкрилася зморшками, ніж у багатьох інших. Може, тому, що вона ніколи не фарбувалася? Кажуть, у монашок завжди чудова шкіра саме через це.

Що ж, тепер я теж не вдаюся до макіяжу. Я ніколи не користувалася помадою. Дівчата на роботі кепкували з мене через це, і замолоду я іноді робила спроби намазати нею губи: брала в когось із подруг або фарбувала тією, яку подарували мені на Різдво. Але завжди витирала її вже за кілька хвилин. У мене в шухлядці є тюбик, подарований чи то Гелен, чи то Кеті. Знаходжу його, відкручую й обережно наношу, нахиляючись ближче до люстерка й намагаючись не замастити зуби. Ви напевно ж бачили літніх жінок із плямами від помади на зубних протезах, густо наведеними чорним очима, розмазаними по всьому обличчю рум’янами й намальованими десь на лобі бровами. Я радше помру, ніж стану такою. Кілька разів стуляю губи, щоб рівномірно розподілити на них помаду. Ну що ж, непогано, але в мене трохи потріскалися губи, і мені хочеться пити. Саме час сьорбнути чаю.

Кладу помаду назад до шухлядки і, перш ніж підвестися з-за столика, вішаю на шию довге перлове намисто. Звісно ж, це не справжні перли. Відчиняю двері й чую неймовірні звуки. Навіть не уявляю, що воно таке. Але звук стає чимраз гучнішим, поки я спускаюся сходами. Зупиняюся на нижньому щаблі, але не бачу нічого незвичного. Зазираю до вітальні — тут гуркіт ще дошкульніший. Може, це щось у моїй голові виходить із ладу? Шум пульсує й вібрує, а потім ураз умовкає.

— О! Тепер у тебе чисто. — Гелен стоїть біля дверей їдальні, змотуючи дріт пилосмока. Її губи складаються в усмішку. — Ти зібралася кудись піти?

— Та ні, — кажу я, — нікуди я не йду.

— Навіщо ж ти тоді надягла перли? Ти так святково убралася.

— Що?

Я кладу руку собі на ключицю. На мені перлове намисто і якась річ на зап’ястку, а в роті у мене присмак помади. Кривлюся від її гидотного воскового запаху й задушливого відчуття налипання на губах. Намагаюся стерти її тильним боком долоні, але це не допомагає, лиш розмазую помаду по обличчю. Тоді натягую рукав свого кардигана аж до кінчиків пальців і починаю витирати ним обличчя. Тру свого рота і плюю на рукав, так ніби я водночас і мати, і замурзана дитина. За кілька хвилин я нарешті почуваюся більш-менш чистою. Підводжу голову й розумію, що увесь цей час Гелен за мною спостерігала.

— Скидай свій кардиган, — каже вона. — Я кину його в пральну машину.

Потім вона питає, чи не хочу я чогось попити.

— Ох, так, — кажу я і стягую із себе вовняну вдяганку. Кладу її на стілець. — Страшенно хочу пити.

— Ще б пак, — каже Гелен, повертаючись до дверей. — На полиці в коридорі вишикувалися в ряд філіжанки із захололим чаєм.

Я кажу їй, що зеленого уявлення не маю, як вони туди потрапили, але навряд чи Гелен мене чує, бо вона вже зникла на кухні. Нахиляюся над своєю сумочкою. Десь там у мене було солодове печиво. Здається, це було вчора. Невже я з’їла його? Виймаю із сумки гребінець, кілька зібганих паперових носовичків і гаманець. Там немає і сліду печива, але в одній із кишеньок я знаходжу записку: «Більше не купуй консервованих персиків». Вирішую не показувати її Гелен і засовую під папірець із датою і днем тижня. Моя доглядальниця залишає мені такі записки щодня. Там написано, що сьогодні четвер. Зазвичай у цей день я відвідую свою подругу Елізабет, але цього тижня ми ще чомусь не домовлялися про зустріч. Вона не телефонувала мені. Якби телефонувала, я б це записала. І записала б те, що вона говорила, принаймні дещо з того. Я б записала, коли маю піти до неї. Я все записую.

Клаптики паперу розкидані по всьому моєму дому — лежать купками або приклеєні до різних поверхонь. З-поміж них можна знайти нашвидкуруч нашкрябані переліки закупів та рецепти, номери телефонів і дати зустрічей, нотатки про події, які вже відбулися. Це моя паперова пам’ять. З ними я мала б припинити забувати речі, але моя донька каже, що я гублю і їх. У мене є записка і про це також. Але я знаю, що якби Елізабет і справді телефонувала, у мене була б записка. Я ж не могла б загубити їх усі. Я записую такі речі багато разів, для певності. Вони не могли б усі загубитися, водночас попадати зі столів та стільниць, відклеїтись із люстер. У мене в рукаві є папірець, на якому написано: «Від Елізабет нічого не чути». На його зворотному боці — давня дата. У мене жахливе передчуття, що з нею щось сталося. Це могло бути будь-що. Здається, вчора саме говорили про щось таке в новинах. Щось про літню жінку. Щось страшне. І тепер Елізабет зникла. А що, коли її пограбували й залишили помирати? Що, коли вона впала, зламала собі щось і не може дістатися до телефона? У мене перед очима картина: Елізабет лежить на підлозі у своїй вітальні й не в змозі підвестися, досі сподіваючись, що з-під килима вистрибне її скарб.

— Може, ти все ж таки говорила з нею і просто не пам’ятаєш? Таке могло бути, еге ж? — Гелен простягає мені філіжанку з чаєм. Я вже й забула, що вона тут.

Вона нахиляється й цілує мене в маківку. Відчуваю, як її губи торкаються моєї шкіри крізь павутинку тонкого пухнастого волосся на голові. Від неї пахне якоюсь рослиною. Що це? Розмарин? Напевно, вона висаджувала його сьогодні. Для зміцнення пам’яті.

— Бо ти ж забула, приміром, що ми з тобою гуляли в суботу?

Ставлю філіжанку на бильце крісла, притримуючи її згори рукою. Гелен відходить, але я не підводжу голови. Певно, вона має рацію. Не пам’ятаю, що було в суботу, але я також не пам’ятаю, щоб забувала про неї. Від цієї думки мені на мить забиває подих. Ці провали мене тривожать. Ба більше, вони мене лякають. Як я могла забути минулу суботу? Мене охоплює вже знайоме відчуття: гупання серця, гарячі щоки, сором, страх. Минула субота. А що було вчора? Я можу згадати бодай це?

— Тож ти цілком могла говорити з Елізабет.

Я киваю й сьорбаю свій чай. Уже не стежу за розмовою.

— Напевно, ти маєш рацію.

Я не зовсім розумію, з чим я зараз погоджуюсь, але мені це навіть подобається — оце занурення в порожнечу, коли ти нараз припиняєш нервувати через те, що не можеш чогось згадати. Гелен усміхається. Бачу щось подібне до тріумфу на її обличчі.

— Гаразд, мені вже час іти.

Гелен завжди йде. Спостерігаю у вікно, як вона сідає у свою машину й від’їжджає. І ніколи не можу згадати, коли вона приїжджає. Напевно, мені треба записувати. Але моя система пам’яті, зліплена із клаптиків паперу на столі біля мого крісла, геть не досконала. Більшість папірців надто давня, записи на них уже нікому не потрібні, і мені постійно доводиться розбиратися в цій плутанині. Але навіть на нових не завжди можна знайти те, що шукаєш. Ось одна записка зі свіжим чорнилом: «Давно не говорила з Елізабет». Проводжу пальцями по ній, трохи розмазуючи літери. Це правда? Судячи з усього, я написала це кілька хвилин тому. Я й справді не пам’ятаю, коли востаннє з нею говорила. Беру в руки телефон. Щоб зателефонувати до Елізабет, треба натиснути четвірку. Гудок, гудок, гудок. Пишу собі нову записку.

2 «Formica» — відомий бренд кухонних поверхонь.

3 «Fish and chips» — традиційна англійська страва — засмажена у фритюрі риба та картопля фрі.

4 Можливо, йдеться про театр на Борнмут-Пірс.

5 «Oxfam» — міжнародне об’єднання із сімнадцяти організацій, що працюють у понад дев’яноста країнах світу. Був заснований у британському місті Оксфорд 1942 року як Оксфордський комітет допомоги голодуючим.

6 «Не бійся, любий равлику, станцюємо кадриль!» — слова з пісні Казна-Що-Не-Черепахи з «Аліси в Країні Чудес» Льюїса Керрола. Переклад Г. Бушиної.

7 «Ricicles», «Shreddies» — назви готових сніданків із пластівців.

Розділ 2

— Елізабет зникла, — кажу я. — Я говорила тобі?

Дивлюся на Гелен, але вона не дивиться на мене.

— Говорила. Що ти замовлятимеш?

Сиджу, втупившись у перші рядки свого меню. Я не знаю, куди ми прийшли. Бачу, що це ресторан, бачу офіціантів у чорно-білих костюмах, бачу мармурові стільниці. Але який це ресторан? Відчуваю, що повинна це знати, і мене це непокоїть. Здається, Гелен мене пригощає. Навряд чи це мій день народження, радше якась річниця. Річниця смерті Патріка? Гелен завжди пам’ятає такі речі й цілком могла б повести мене кудись у цей «особливий» день. Але за вікном я бачу голі дерева, отже, це навіть не та пора року. Патрік помер навесні.

На меню написано «Олів-Гріл». Це така важка книженція в шкіряній палітурці. Проводжу по вибитих на обгортці літерах пальцем, але ця назва мені ні про що не говорить. Корінець меню зісковзує зі столу, я кладу його собі на коліна й починаю читати вголос:

— Гарбузовий суп. Салат із помідорів із моцарелою. Гриби з часником. Прошуто з динею…

— Дякую, мамо, — уриває Гелен. — Я можу прочитати сама.

Вона не любить, коли я читаю вголос, і завжди починає зітхати або закочувати очі. Іноді вона кривляється за моєю спиною. Іноді я бачу в дзеркалі, як вона робить вигляд, що душить мене.

— Що ти замовлятимеш? — питає вона, опускаючи меню на стіл, але досі дивлячись у нього.

— Кабачки з чорізо 8. — Я не можу так різко припинити читати. — Значить, кабачки знову в моді? Я вже стільки років не бачила їх у ресторанах.

Коли я була дитиною, багато хто вирощував кабачки, були навіть змагання на найкращий кабачок. Зараз такого немає. Зате завдяки їм я познайомилася з Елізабет. Вона тоді сказала мені, що огорожа довкола її будинку із садком обкладена галькою, і я одразу зрозуміла, де вона живе. Десь шістдесят років тому за цією огорожею хтось уночі викопав кабачки. Не знаю чому, але мені захотілося піти подивитися на цей будинок і на огорожу, тож я напросилася на чай.

— Тобі не сподобаються чорізо, — каже Гелен. — Може, візьмеш суп?

— Ми з Елізабет завжди замовляли суп, коли повертались із «Оксфаму», — кажу я, і в мене по тілу чомусь біжать мурашки. — Суп і бутерброди. А ще ми розв’язували кросворди. Ми вже дуже давно цього не робили.

Я так і не змогла вийти з нею на зв’язок. Не можу збагнути, що сталося. Елізабет ніколи так надовго не зникала. З нею щось негаразд.

— Мамо? Ти замовляєш?

Біля нашого столика стоїть офіціант із записником у руці. Чи давно він тут стоїть? Він запитує, що ми замовлятимемо, і нахиляється наді мною так низько, що я мимохіть сахаюся його.

— Гелен, були якісь новини від Елізабет? — питаю я. — Ти б сказала мені, якби щось чула про неї, еге ж?

— Так, мамо. Що ти їстимеш?

— Навряд чи вона поїхала кудись на вихідні.

Я згортаю меню й шукаю, куди б його покласти, але на столі немає вільного місця — він увесь заставлений якимись предметами. Це такі блискучі речі, яких в Елізабет так багато. Як же вони називаються? Вони стоять у неї на столі поряд із бляшанками з бренстонськими пікулями, салатною заправкою й упаковками цукерок фірми «Мальтизерс» 9 — шоколадними кульками з медовою начинкою. Ці упаковки завжди відкриті, тому цукерки випадають із них і розкочуються підлогою. На них можна послизнутися, як у мультику, і впасти. Тож я завжди боюся, що таке колись може трапитися з Елізабет.

— Раптом вона впала? Я ж про це ніяк не дізнаюся, — кажу я. — Її син полінується зателефонувати мені.

Офіціант випростовується й бере у мене з рук меню. Гелен усміхається й замовляє щось для нас обох — я не знаю що. Він киває і йде собі повз стіни з патьоками чорної фарби, досі шкрябаючи щось у своєму записнику. Бічні панелі також чорні. Напевно, тепер така мода. Цей ресторан схожий на сторінку зі старої пожмаканої газети, у яку загортали яблука на зиму. Ти розгортаєш її, але не можеш прочитати нічого, крім рекламних колонок.

— Я ніяк не зможу розібратися в усьому сама, ось у чім біда, — кажу я, несподівано відчуваючи душевний підйом, адже я змогла втримати в голові попередню думку. — В екстрених випадках повідомляють членів родини, а не друзів. Тим паче в нашому віці.

— Цей ресторан колись називався «Чопхаус», пам’ятаєш? — вривається в мої думки Гелен.

Про що я говорила? Не можу згадати. Щось. Щось, щось про щось…

— Ти пам’ятаєш?

Нічого не пам’ятаю.

— Це було ваше з татом улюблене місце.

Я роззираюся довкола. Біля стіни, заляпаної чорною фарбою, сидять дві літні жінки. Обидві уважно вивчають щось, що лежить перед ними на столі.

— Елізабет зникла, — кажу я.

— Ви ходили сюди, коли він ще називався «Чопхаус», і замовляли тут стейки.

— Я телефоную їй і чую самі гудки.

— «Чопхаус», пам’ятаєш, мамо? Ох, годі мені вже.

Гелен знову зітхає. Вона часто зітхає останнім часом. Вона не хоче мене слухати, вона не сприймає мене всерйоз, вона думає, що я застрягла в минулому. Я знаю, вона думає, що в мене випали останні клепки, що Елізабет зараз сидить удома і з нею все гаразд, а я просто забула, що говорила з нею. Але це неправда. Справді, я часто забуваю речі, але я не божевільна. Принаймні поки що. Мені набридло, що зі мною поводяться так, ніби в мене не всі вдома. Я вже втомилася від співчутливих посмішок і дружніх поплескувань по руці, коли я починаю щось плутати. Дідько, як же мене дістало, що люди завжди слухають Гелен і не сприймають мене всерйоз. У мене в грудях починає шалено калатати серце, і я зціплюю зуби. Мені страшенно хочеться ко`пнути Гелен ногою. Натомість я ко`паю ніжку столу. Сільничка з перечницею бряжчать, ударившись одна об одну, а келих із вином небезпечно погойдується. Гелен встигає його підхопити.

— Мамо, — каже вона. — Обережно. Ти зараз щось розіб’єш.

Я не відповідаю. Сиджу, зціпивши зуби. Мені хочеться закричати, але краще щось розбити. Саме це я й зроблю зараз. Я хапаю свій ніж для масла й щосили штрикаю ним у тарілку. Порцеляна розколюється. Гелен щось вигукує, певно, лається. Якийсь чоловік біжить до мене. Я не відводжу погляду від тарілки. Посередині від неї відколовся фрагмент, і тепер вона схожа на грамофонну платівку. Розколоту грамофонну платівку.

Я колись знайшла такі в нашому садку за будинком. Вони лежали на овочевій грядці, розтрощені на друзки й перемішані. Я щойно повернулася зі школи, і мама попросила мене допомогти татові. Батько дав доручення скопати грядку під королевий цвіт 10, простягнув мені свою лопату-вила і зник у сараї. Уламки платівок були майже такого кольору, як і земля, і я могла б їх не помітити, коли б щось не тріснуло під лопатою-вилами й не застряг між її зубами шматочок чогось.

Зрозумівши, що це, я кинулася вигрібати уламки із землі, а по тому розклала на траві, щоб вони висохли на сонці. Я не уявляла, як вони тут могли опинитися. Грамофон був тільки в нашого квартиранта Дугласа, але, напевно, він би сказав, коли б у нього розбилися платівки. Та він би й не дозволив собі викинути щось у садок.

— А це що таке? — вигукнула мама.

Вона вийшла з будинку зняти суху білизну й побачила мене на колінах перед моєю знахідкою.

Я підвелася, обтрусила з колін суху землю й стала складати уламки докупи. Звісно, платівок це не врятувало б, але мені було цікаво дізнатися, що було на них записано. Волосся спадало мені на очі, і я руками, перемащеними землею, щоразу відкидала його. Мама підійшла й, витерши потьоки бруду з мого обличчя, сказала, що це сусіди могли перекинути через огорожу розбиті платівки.

— Там щотижня новий квартирант, — зауважила вона. — Я навіть не знаю, хто там зараз живе. Та я вже не вперше знаходжу тут сміття. — Вона задивилася на жалюгідні рештки платівок на траві. — І навіщо таке ламати? Ні на що тепер непридатні. — А потім додала: — А що, коли їх кинути на грядку? Як дренаж для квасолі.

— Гаразд, — сказала я. — Але я спершу хочу скласти їх докупи.

— Навіщо? Порозкладаєш на газоні для краси?

— А можна?

— Дурненька, я жартую.

Мама розсміялась і, прилаштувавши до стегна кошик із білизною та обережно ступаючи по розбитих платівках, дійшла до кухонних дверей. Я провела її поглядом. На тлі червоної цегли її руде волосся здалося мені темнішим, ніж воно було насправді.

Я досить швидко зібрала всі уламки. У променях зимового сонця мені було приємно сидіти над ними, слухаючи розмірене туркотіння голубів. Це було схоже на пазл, от лише прикро, що після завершення роботи кількох уламків усе одно бракувало. Утім, тепер я могла прочитати написи: «Вірджинія», «Нас троє», «Ніхто не зве мене своєю».

Знову сідаю навпочіпки. Це були улюблені пісні моєї сестри. Вона завжди просила Дугласа ставити їх на грамофон. А тепер хтось розбив їх і кинув на землю між рештками минулорічного ревеню та цибулі. Зеленого уявлення не маю, хто б міг це зробити й навіщо. Згрібаю уламки й розсипаю їх замість дренажу для королевого цвіту, як і казала мама. Повертаючись додому, бачу Дугласа у вікні його кімнати. Спершу мені здається, що він дивиться на мене, та раптом із живоплоту за моєю спиною спурхує зграйка пташок, і я повертаюся саме вчасно, щоб краєм ока помітити жіночий силует, що зникає за огорожею.

— За двадцять п’ять хвилин мені треба забрати Кеті, — каже Гелен, надягаючи пальто, хоч я ще не доїла свого морозива.

Воно приємно холодить мені язик, але я не можу визначити, з яким воно смаком. За кольором ніби полуничне. А я хочу в туалет. Треба сходити, перш ніж рушати додому. Де ж він у них? Ніяк не можу зрозуміти, чи була я раніше в цьому ресторані. Він трохи схожий на «Чопхаус», де ми часто обідали з Патріком. Це не був надто дорогий ресторан, у ньому не подавали екзотичних страв, але там готували дуже смачно й у ньому було охайно прибрано. Я йшла сюди з роботи пішки й сідала за столик біля вікна. Патрік їхав трамваєм від пірсу. Він там працював на фірмі, яка переплановувала приміщення. Я дивилася, як він заходить до ресторану квапливим, сягнистим кроком, з розчервонілими щоками, волосся розвіяне вітром. На обличчі з’являється широка усмішка, коли вздріває мене за столиком. Ніхто більше так мені не всміхається.

— Тобі треба в туалет, мамо? — питає Гелен, тримаючи в руках моє пальто.

— Ні-ні, здається, ні.

— Гаразд, тоді ходімо.

Гелен невдоволена. Через мене. Що я зробила не так? Їй ніяково? Я щось сказала офіціанту? Не хочу розпитувати. Колись я сказала одній жінці, що в неї зуби, як у коня. Про це мені потім розповіла Гелен, але я цього не пам’ятаю.

— Ми їдемо додому? — питаю я.

— Так, мамо.

Поки ми вечеряли, надворі стемніло. Небо тепер чорнильного кольору, але я ще бачу дорожні знаки. Вони пропливають у лобовому склі машини, і я мимоволі починаю читати вголос. «Дати дорогу». «Залізничний переїзд». «Знизити швидкість». Бачу, як біліють кісточки на руках Гелен. Вона мовчки стискає кермо. Соваюся на сидінні й нараз усвідомлюю, що дуже хочу в туалет.

— Ми їдемо додому?

— Так, мамо.

Гелен зітхає. Це значить, що я вже питала. Коли ми повертаємо на мою вулицю, я розумію, що все куди гірше, ніж я на те сподівалася. Більше я не витримаю.

— Зупинися тут, я вийду, — прошу Гелен, учепившись у ручку дверцят.

— Мамо, ми майже біля твого будинку.

Я все одно різко шарпаю ручку й відчиняю дверцята. Скриплять гальма, і Гелен зупиняє авто.

— Що ти в біса робиш? — вигукує вона.

Незграбно вилажу з машини і підтюпцем біжу до будинку.

— Мамо? — гукає Гелен, але я не озираюсь.

Я кваплюся до дверей свого будинку, зігнувшись навпіл. Мені здається, що з кожним кроком мій сечовий міхур збільшується, і мені доводиться чимраз більше напружувати м’язи. Здається, він от-от лусне. Наспіх розстібаю пальто і панічно порпаюсь у кишенях в пошуках ключа. Уже біля дверей я нетерпляче переступаю з ноги на ногу, смикаючи ключ у замку — він чомусь не повертається так, як треба.

— Ох, ні-ні-ні, — стогну я.

Ключ нарешті з клацанням повертається. Я падаю всім тілом на двері, увалюючись до будинку, і грюкаю ними за собою. Сумку кидаю на підлогу. Чіпляючись за поруччя, я видираюся на сходи, скинуте пальто парашутом летить донизу. Але не встигаю. Уже тримаючи руку на поясі своїх штанів, відчуваю, як щось тепле починає текти моїми ногами. Я лише встигаю стягнути штани, падаю на унітаз і дзюрю просто крізь свої бавовняні труси. Спираюся ліктями собі на коліна, обхопивши голову руками, й дозволяю собі посидіти так кілька секунд. Мокрі штани липнуть мені до гомілок. Зрештою я встаю. Повільно й незграбно. Скидаю черевики, стягую важку вологу тканину зі своїх ніг і кидаю і штани, і труси у ванну.

Поспішаючи, я не встигла ввімкнути світло в жодній кімнаті й тепер продовжую сидіти в цілковитій темряві. Я починаю плакати.

Треба бути послідовною, треба все записувати. Елізабет зникла, і я повинна знати, що сталося. Але я так заплуталася. Опріч того, не певна, коли востаннє говорила з нею і що вона мені казала. Я телефонувала, але вона не відповідала. Мені здається, що я не бачила її. Вона не приходила сюди, і я не ходила до неї. Що далі? Думаю, мені треба піти до неї додому. Спробувати все з’ясувати. Обов’язково записати все, що побачу чи почую. Треба покласти ручки в сумку просто зараз. Я повинна бути послідовною, і все буде добре. Це я теж записала.

Перед виходом тричі перевіряю, чи взяла із собою ключі. Виходжу надвір, поволі шаркаю доріжкою. Бліде сонце відкидає довгі тіні. Вдихаю приємний запах сосон, і це трохи поліпшує настрій. Мені здається, я вже кілька днів не виходила з дому. Останнім часом Гелен дуже нервова, але я не розумію, що сталося. Коли я намагаюся дати лад своїм думкам, за щось зачепитися, у мене починає паморочитися в голові.

Я вдягнена, як капустина — на мені велюрове пальто, під яким ще є плетений светр і вовняна сукня, — але мені все одно холодно. Минаю «Керроуз» і краєм ока ловлю своє відображення у вікні. Спина згорблена, і зараз я схожа на місіс Тіґґі-Вінкл 11, але без голок. У моїй сумці лежить кілька ручок, а по кишенях розкладені папірці. Я перевіряю, чи все на місці, що кілька кроків. Я повинна записувати все-все. На якусь мить мої думки плутаються, і я запитую себе, що ж саме я маю записувати. Але дорога, якою я йду, нагадує мені, що саме. Ось я проходжу повз останній на цій вулиці збірний будиночок, пофарбований власником у блювотний жовто-зелений колір. (Елізабет завжди сміється, дивлячись на нього, і каже, що на якомусь аукціоні люди побилися б за керамічну копію такого бридкого будинку.) Потім обходжу готель — асфальт за ним завжди слизький від якоїсь темної гущі. (Елізабет каже, що туди виливають чайну заварку після сніданку.) Проходжу під розкішною акацією, яка тягнеться гілками з усіяного равликами садка. (Елізабет щороку бере з неї живці, але вони ніколи не проростають.)

Будинок Елізабет пофарбований у білий колір. Подвійні вікна завішані тюлевими фіранками — одразу видно, що тут живе пенсіонерка. Звісно, я не критикую, бо в мене вдома теж такі самі висять. Цей будинок звели одразу по війні, позаяк частину вулиці довелося відбудовувати. Садову огорожу відтоді ніхто не оновлював. Перший власник прикрасив її кольоровою галькою, яку досі ще ніхто не прибрав. Елізабет навіть чути не хоче про те, щоб поміняти огорожу чи бодай прибрати гальку. Малою я завжди задивлялася на ці гарні нові будинки, але цей запам’ятався мені найбільше саме через цю огорожу з камінчиками.

Дзвоню у двері. «Дзвінок відлунює в порожньому будинку». Ця фраза раптом зринає у мене в голові, але я не знаю, звідки вона. Дзвінки завжди відлунюють у будинках, хіба ні? Навіть якщо вони не порожні. Чекаючи на відповідь, занурюю руку в один із горщиків, заповнених землею. Елізабет завжди ставить такі біля вхідних дверей, і в них зазвичай буяють різні квіти, але зараз крізь затверділу землю не пробивається жодної травинки. Напевно, цього року вона забула посадити квіти. Хутко виймаю руку із землі. Що я, власне, роблю? Намагаюся намацати бодай якісь цибулини. Чи я повинна була шукати там щось інше?

Знову повертаюся до дверей, думаючи про те, як довго я вже тут стою. Хвилин п’ять? Десять? Я дивлюся на свій годинник, але цифри на ньому ні про що мені не говорять. Час тепер плине надто дивно. Я ще раз натискаю на дзвінок, не зводячи очей з годинника, і уважно спостерігаю за найтоншою стрілкою. Вона робить п’ять обертів, і я пишу: «Елізабет немає вдома». Рухатися, щоб піти геть. Хтось казав мені, що вона могла поїхати кудись відпочивати. Можливо, так і є. Або вона зараз у свого сина. Та я б це записала, жодних сумнівів. У мене є багато таких старих записок. Ці маленькі аркушики із записаними на них новинами допомагають мені пам’ятати їх, а також підказують, про що я хотіла поговорити з тією чи тією людиною. «Ти знала, що Елізабет поїхала відпочивати на південь Франції?» — спитала б я у Гелен. Або: «Син Елізабет забрав її пожити в нього», — я б сказала Карлі. Такі новини дуже важливі. Раніше через щось подібне Гелен могла затриматися в мене на якісь півхвилини, аби вислухати, що я скажу.

Тож я знаю, що не могла б про таке забути. Елізабет і справді зникла. А тепер достеменно з’ясувала й довела лише те, що її нема вдома на цей момент.

Поки стояла біля воріт, у мене раптом з’явилася ще одна ідея, і я повертаюся, щоб зазирнути у вікно. Притискаю ніс до холодного скла, тримаючи долоні коло скронь, щоб роздивитися бодай щось за тюлевими фіранками. Через них усе проглядає мов крізь туман. Та, втім, бачу в кімнаті Елізабет порожні крісла і збиті подушки. Книжки на полицях виставлені рівними охайними рядами, так само як і її колекція майолікових горщиків, ваз та супниць над каміном. «А раптом якась із них — надзвичайний коштовний раритет! Уявляєш, який джекпот я зірву?» — завжди повторювала Елізабет по тому, як насміється з моєї реакції на незграбно виліплені прожилки глиняних листків або детально відтворену риб’ячу луску на цих «шедеврах». Звісно, вона не дуже добре бачить усі ці речі — тільки загальні обриси й кольорові плями, але їй подобається торкатися їх, подобаються ці тактильні відчуття. Рельєфні обриси різних тварин і комах. Вона пальцями бачить найменші нерівності, які складаються в силуети, бачить гладеньку, як жаб’яча шкіра, і слизьку, як вугор, глазур. Елізабет живе своїми мріями і сподіваннями знайти щось по-справжньому рідкісне. Власне, мізерний шанс грошової винагороди — це єдине, що змушує її сина миритись із материною колекцією, інакше всі її горщики й вазочки вже давно опинилися б на смітнику.

Я дістаю із сумки товсту ручку і квадратик яскраво-жовтого паперу, ладнаючись сформулювати свої скромні спостереження: «У кімнаті порядок. Елізабет немає, світло вимкнене». Задкуючи, я ступаю на клумбу. Угрузаю ногою в пухкий ґрунт, залишаючи в ньому чіткий відбиток свого черевика. Як добре, що я не злочинниця. Обережно оминаю клумбу й підходжу до будинку збоку, щоб зазирнути в кухонне вікно. Тут уже не висить мереживний тюль, і я можу ретельно роздивитися порожні дерев’яні стільниці й білу пляму мийки. «На кухні не видно ніякої їжі, — пишу я. — Немає хліба, нема яблук. Нема посуду в мийці». Цього ще замало, але це краще, ніж нічого.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.